Her, tenkte jeg. Se, i sofaen her! Vidunderlig, ikke sant? Kom, barn.
Er det ikke fint? Le litt!
USKYLD OG PANIKK
-Utmerket. -Pass på håret. Der, ja.
-Er vi ikke ferdige, da? -Med jentene, iallfall.
-Så flinke dere har vært! -Det er smørbrød på kjøkkenet.
Skal vi ikke ha far og mor i sofakroken?
-Litt fram, du kommer så langt ned. -Jeg får gjøre meg liten.
Snakk litt. Marianne, kan du rette blikket... Sånn!
Se ut som dere liker hverandre. Smil litt. Stille! Det er bra.
-Takk! Nå er jeg ferdig. -Ta noen portretter mens vi snakker.
Jeg pleier å begynne med standard- spørsmål for å komme over nervøsiteten.
-Jeg er ikke så nervøs. -Desto bedre.
-Beskriv dere selv i noen få ord. -Ja, det er ikke lett.
En blir lett misforstått. Det lyder som skryt hvis jeg sier intelligent,-
-ungdommelig, framgangsrik, velbalansert, sexy...
En mann med verdensamvittighet, dannet, belest, strålende selskapsmann.
Jeg er kameratslig selv mot de som er dårligere stilt. Sporty...
Jeg er en god familiefar og sønn, jeg har ingen gjeld og betaler skatt.
Jeg respekterer regjeringen uansett hva den gjør. Jeg elsker kongehuset.
Jeg er utmeldt av statskirken. Flere detaljer? Jeg er en storartet elsker.
Du, da, Marianne? Hva sier du?
Hva skal jeg si? Jeg er gift med Johan og har to døtre.
-Jeg kan ikke finne på noe annet... -Jo da, tenk etter.
-Jeg syns Johan er svært hyggelig. -Det var snilt.
-Vi har vært gift i ti år. -Vi har nettopp forlenget kontrakten.
Jeg har ikke samme oppfatning av min egen fortreffelighet som Johan,-
-men jeg er glad jeg får leve det livet jeg lever. Det er et godt liv.
-Hva skal jeg si nå, da? -Hun har flott figur.
Du tuller, du. Jeg prøver å ta spørsmålet alvorlig.
Jeg har to døtre...
-Og så litt fakta. Alder? -Jeg er 42, men det kan ingen tro.
-Jeg er 35. -Begge kommer fra et borgerlig miljø.
-Johans far er lege. -Og mor er mor, i imponerende grad.
Far er jurist. Det var forutbestemt at jeg også skulle bli advokat.
Jeg er yngst i en søskenflokk på sju. Mor styrte og stelte i et stort hus.
Vi trives godt med foreldrene våre. Vi omgås mye.
Det har aldri vært noen egentlige konflikter.
Fortell litt om yrkene deres.
Jeg er noe så rart som dosent ved psykoteknisk institutt.
Jeg har spesialisert meg på familierett. Det er mest skilsmisser.
-Men det interessante med jobben er... -Sitt sånn. Ta et bilde nå.
Bra! Fint!
-Så rart det føles... -Det går over. Hvordan møttes dere?
Det får Johan fortelle. Det var ikke kjærlighet ved første blikk.
Vi hadde stor omgangskrets begge to og møttes i ulike tilstelninger.
Vi har politisk aktive i flere år og spilte i studentteater.
Vi var ikke interessert i hverandre. Marianne syntes jeg var hoven.
Johan hadde et omtalt forhold til en slagersanger. Han var ufordragelig.
Marianne var 19 og gift med en dust som mest av alt var en pappagutt.
Han var svært snill og jeg var forelsket. Jeg ble gravid svært raskt.
-Men hvordan hadde det seg at... -Det ble oss? Det var Mariannes idé.
Barnet døde etter fødselen. Vi skiltes med en viss lettelse.
Johan var nettopp blitt oppsagt av sangerinnen.
Vi var litt pjuskete og ensomme. Jeg foreslo at vi skulle slå oss sammen.
Vi var ikke forelsket, men vi var lei oss.
Vi trivdes veldig godt sammen. Og vi ble veldig flittige studenter.
Vi flyttet sammen. Vi trodde våre mødre skulle bli sjokkerte,-
-men de fortrakk ikke en mine. De ble faktisk gode venner.
Vi ble godtatt som et par, og etter et halvt år giftet vi oss.
-Da var vi faktisk forelsket. -Veldig forelsket.
Vi ble nærmest sett på som det ideelle ekteparet.
-Ingen komplikasjoner? -Vi har ingen materielle bekymringer.
Vi har et godt forhold til slekt og venner.
-Vi har gode jobber, og vi er friske. -Osv., osv., i nesten upassende grad.
Trygghet, orden, trivsel, lojalitet.
Det er nesten uanstendig lykkelig.
Vi har våre motsetninger, men stort sett kommer vi overens.
-Krangler dere aldri? -Jo, Marianne, så.
-Johan har problemer med å bli sint. -Det høres vidunderlig ut, alt sammen.
I går sa noen at selve problemløsheten også er et problem.
Et liv som vårt har sine farlige sider.
"Farlige sider"? Hva mener du da?
Jeg syns jeg har rett til å tenke på meg selv og blåse i andre.
Jeg blir dårlig av de nye frelseevangelistene.
Jeg er uenig med Johan.
-Jeg tror på medmenneskelighet. -Kan du utdype det?
Hvis alle mennesker fra barnsben av lærte å bry seg om hverandre...
-...ville verden sett annerledes ut. -Sitt stille. Se inn i kamera. Takk.
Jeg må ut på kjøkkenet, ellers skulker kanskje jentene tannlegebesøket.
Ha det.
-Ærlig talt er det ikke så enkelt. -Nei, det er sant... Hvordan da?
Før trodde vi at ingenting kunne skje. Nå vet vi at hva som helst kan skje.
Er du redd for framtiden?
Tenkte jeg etter, ville jeg blitt lam- slått. Derfor tenker jeg ikke etter.
Jeg liker de game møblene våre, de gir meg en skjør illusjon av trygghet.
Jeg liker Bachs "Matteuspasjonen".
Den gir meg forestillinger om fromhet og tilhørighet.
Jeg er avhengig av å omgås familiene våre.
Det minner meg om min barndoms opplevelse av å være beskyttet.
Jeg liker Mariannes tale om medmenneskelighet.
Det er bra for samvittigheten, som er for opptatt med andre ting.
En må ha en viss teknikk for å være fornøyd med livet sitt.
En må faktisk øve seg ganske mye for ikke å henge seg opp i ting.
Jeg beundrer mest de menneskene som tar livet som en spøk.
Jeg har ikke nok humor. Dette blir vel ikke med i magasinet?
Nei, det er nok litt for avansert for våre kvinnelige lesere.
-Hva skal vi snakke om nå da? -Jeg har masse spørsmål.
Da kan jeg kanskje ta noen telefoner først?
-Beklager forsinkelsen. Hvor er Johan? -Han måtte ta en viktig telefon.
-Vi får vel more oss som best vi kan. -Vi har ikke møttes siden skoletiden.
-Nei. Ser du ofte noen fra den tiden? -Nei, det gjør jeg ikke.
Så fint at du og Johan har det så godt sammen. Dere er virkelig lykkelige.
Alt dere sier, lyder så utrolig fint. Noen må få ha det perfekt.
Jeg vet ikke om det er perfekt, men vi har det bra. Vi er lykkelige.
Kan du gi en definisjon på ordet "lykke"?
-Nei, må jeg virkelig det? -Det er et dameblad, så det må du.
Hvis jeg sier noe om lykke, ler Johan av meg. Finn på noe selv.
-Ikke prøv å vri deg unna. -Lykke er vel å være fornøyd.
Jeg savner ikke noe. Jeg ønsker at det alltid skal være slik.
Hva sier du om troskap? Hjelp meg å få litt kjøtt på beinet.
Johan er så søt, men det blir ikke sagt så mye når han er her.
-Troskap mellom mann og kvinne. -Hva skal man si om det, da?
I arbeidet ditt må du jo ha møtt...
Jeg tror ikke at troskap kan eksistere som annet enn en selvfølge,-
-men det kan jo ikke være en tvang. En kan aldri love troskap.
Enten er man trofast, eller så er man det ikke.
Jeg er trofast fordi jeg liker det.
Men jeg vet ikke hvordan framtiden ser ut.
-Har du alltid vært trofast? -Nå blir det litt for personlig.
Unnskyld. Jeg har bare et siste spørsmål.
Hva sier du om kjærligheten? Det inngår i serien at en sier noe om det.
-Hvis jeg ikke vil, da? -Da må jeg finne på noe selv.
Ingen har fortalt meg hva kjærligheten er.
Jeg er ikke sikker på at det er nødvendig å vite det.
Vil du ha en utfyllende beskrivelse, les det Paulus har skrevet i Bibelen.
Korinterbrevet. Så vakkert.
Den eneste feilen med beskrivelsen hans, er at den forflater oss.
Hvis det er kjærlighet, er den så sjelden at knapt noen har opplevd den.
Men som opplesning under bryllup-
-er det avsnittet svært virkningsfullt.
Jeg syns det er nok at man er snill og øm mot den man lever sammen med.
Humor, kameratskap og toleranse.
Måtelige ambisjoner for hverandre. Da er det ikke så nøye med kjærlighet.
-Hvorfor blir du så opprørt? -I mitt yrke møter jeg ofte...
...folk som bukker under for enorme krav til følelsesprestasjoner.
-Jeg skulle ønske... -Hva skulle du ønske?
Jeg har ikke helt oversikt over det, derfor vil jeg ikke snakke om det.
Jeg skulle ønske vi ikke ble tvunget til å spille roller vi ikke vil ha.
At vi kunne ta det litt enklere og mykere med hverandre.
-Syns ikke du også det? -At livet ble litt mer romantisk.
Det mente jeg faktisk ikke, snarere tvert imot.
Der ser du hvor lite flink jeg er til å uttrykke meg.
Vi bør kanskje snakke om noe mer konkret isteden. Mat og barn.
Ja, vi svevde kanskje litt.
Hvordan takler du hjem, barn, jobb og alt sammen?
Hør her: "Marianne har folkeviseblå øyne som nesten lyser innenfra."
"Når jeg spør hvordan hun takler både hjem og jobb, smiler hun"-
-"og svarer litt unnvikende at det går bra, at Johan og hun samarbeider."
"Det er snakk som enighet sier hun da Johan setter seg ned i sofaen."
"Han legger armen beskyttende rundt henne, og hun smyger seg inntil ham."
Her kommer det beste! "Når jeg forlater dem, virker de glade for"-
-"at de kan være alene. To mennesker som har modnet sammen i ekteskapet."
"Sterke, lykkelige, livsglade, og som setter kjærligheten først."
-Vi angret nesten straks. -Jeg ville sende inn en klage.
Hvorfor står det ikke noe om mine øyne?
-Ser du ikke et gåtefullt lys i dem? -Mer et mørke. Ganske sexy.
-Katarina er så begeistret for deg. -Vil du rømme med meg?
Han trenger omveksling etter ti år. Han har aldri hatt noen sidesprang.
-Er du sikker på det? -Jeg har bestemt meg for å tro ham.
-Der hører du! -Johan lyver sikkert bedre enn deg.
-Jeg har ingen fantasi, trist nok. -Folk uten fantasi lyver bedre.
Peter pryder sine redegjørelser med for mange detaljer. Jeg blir nesten rørt.
Jeg leste og forsto faktisk artikkelen din i "Teknisk tidsskrift".
Det var faktisk Katarina som skrev den.
Jeg var i Tyskland. De ville ha en artikkel på timen, så hun skrev den.
-Hvorfor står det at den er din? -Det er ikke kvinneundertrykkelse.
-Vi jobber alltid sammen. -Misunnelsesverdig.
Det ville du ikke sagt om du visste hvordan vi har det. Det er for jævlig.
-Skål, Katarina. -Skål.
Det gjør vel ikke noe at jeg sier sånt når vi er hos Johan og Marianne?
-Hva er det, Katarina? -Ingenting. Peter er så klønete.
Ordet var "klønete". Jeg setter min ære i å være klønete og fantasifull.
Merkelig. Men ifølge Katarina er jeg egentlig en ryggradsløs geléklump.
-Skal vi ikke prøve å hygge oss? -Jo. Vi må ikke glemme...
Nå kommer takketalen. Med henvisning til den nyss absolverte artikkelen-
-at vi så og si er på besøk under et lykkelig tak-
-der det gjelder å ikke sette noen emosjonelle flekker.
Skål og takk for maten. Jeg misunner deg kanskje ikke din huslige lykke,-
-men din genialitet innen matlagingskunsten...
Jeg skulle ønske Katarina kunne legge seg til noe slikt.
-Hun er flinkere enn meg. -Peter tror at jeg forgifter maten.
-Det er en stående vits hos oss. -Det forsto dere vel?
Det er så og si en skjem vits.
Skal vi trekke inn i salongen og drikke kaffe?
-Hva skal jeg gjøre nå, Johan? -Jentene rydder av og vasker opp.
-Vil du ha en sigar? -Nei takk, jeg har sluttet å røyke.
Han ble så sur at jeg ba ham begynne. Nå røyker han ikke, for å terge mer.
Jeg kan ikke slutte. Jeg blir rynkete og dør av kreft, men det får så være.
Har du hodepinetabletter? Jeg har så vondt i hodet.
Jeg blir med, så kan guttene utveksle erfaringer i ro og mak.
-Skal vi ta et parti sjakk? -Ja, hvorfor ikke?
Hvilken hånd?
Jeg ville bare komme bort litt.
Jeg holdt på å bli litt beruset, og da blir jeg alltid så irritabel.
Stakkars Peter ser ut som en skremt rotte.
Han begynner å snakke kansellispråk og virre med øynene.
-Skal du ikke legge deg på sengen? -Nei, det er så stille og godt her.
Du er snill, Marianne.
-Har dere det vanskelig nå? -Ja, det kan man si.
-Bør dere ikke leve atskilt en stund? -Tvert imot!
Vi skal reise utenlands på en lang forretningsreise.
Hele vår velferd er bygd på at vi holder sammen. Firmaet i Italia også.
Det er alle de nye syntetiske materialene som må testes.
Mønstre og farger må endres. Peter er genial i sin analyse.
Vi har ganske enkelt ikke råd til å bli separert.
-Dere kan være kolleger. -Vi har prøvd det. Men vet du hva?
Peter sier at han blir impotent med andre kvinner.
Jeg tror faktisk at han sier sannheten.
Han blir fra seg hvis jeg trekker meg vekk fra ham.
For all del. Jeg liker å ligge med ham, så sant jeg har en annen også.
-Har du ikke det nå, da? -Nei, Jan har avsluttet det.
-Han gjorde i det minste det? -Han kunne ikke leve et dobbeltliv.
Jeg kan visst ikke gjøre annet enn å leve et dobbeltliv.
Nå har døren slått virkelig igjen til vårt private lille helvete.
Iblant hater jeg Peter så inderlig. Jeg kunne drept ham under tortur.
Når jeg ikke får sove, tenker jeg på de verste måter å ta livet av ham på.
-Fins det ingen utvei, da? -Jeg kan ikke se noen.
-Har du snakket med Peter? -Du er virkelig rørende.
-Hva sa han, da? -At jeg kan gjøre hva faen jeg vil.
Han er bare interessert i hvor mye vi kan fornedre hverandre-
-i vår "avhumaniseringsprosess".
-Kanskje han bør oppsøke lege. -Han gikk i analyse, men han sluttet.
Psykiateren var en idiot.
Kanskje du skal rømme en stund.
En morgen da jeg våknet, var sengen tom. Vet du hvor han var?
Han sto ute i takrennen i åttende etasje og så på gaten.
Han sa at han bare tenkte på hvem han var. Jeg måtte bønnfalle ham.
Til slutt sa jeg at jeg ønsket at han skulle dø, men da kom han inn.
Å nei, så lett skulle jeg ikke få det.
Dere hadde det bra en gang i tiden.
Midt oppe i alt sammen kan jeg kjenne en slags håpløs ømhet for ham.
Jeg syns jeg forstår den angsten og tomhetsfølelsen...
...avskyen og skrekken.
Jeg tror han vet noe om meg også som ingen andre vet om.
Han pleier å si at jeg ser ut som en kvinne, men er en mann.
Kanskje han har rett. Nå føler jeg meg mye bedre. Skal vi gå inn?
Egentlig er det helt forbannet gripende...ekteskapet deres.
Johan og Marianne. Det er så rørende at en blir helt på gråten.
En vil stikke en nål i den vakre ballongen deres.
-Ville du det? -Skål for dere.
-Har dere vært gift i ti år? -Vi feiret nettopp tiårsjubileum.
-Ingen lik i skapet? -Det kan man ikke vite.
-Både Johan og jeg liker å rydde. -Det er kanskje det vi har slurvet med.
Ryddingen! Men nå skal det bli andre boller.
Jeg avtaler tid hos Marianne, så ordner hun skilsmissen vår.
Det er synd at han angrer når han blir edru igjen.
Da begynner kalkulatoren å rasle, og den sier dette:
"Jeg går med på skilsmisse hvis hun avstår fra pengene i Sveits."
Da sier jeg: "Det er jo mine penger."
Da sier Peter: "Det er jeg som har mangfoldiggjort dem. Ta fabrikken."
Da sier jeg: "Hyggelig å gi meg en fabrikk i Italia"-
-"med stigende arbeidskostnader." Da sier Peter:
"Du kan ta alt i Sverige. Leiligheten, sommerstedet, båt, bil og aksjer."
Da sier jeg: "Hyggelig å la meg få alle skatteobjektene."
Beklager at jeg opptar vårt hyggelige samvær med trivialiteter,-
-men når Peter snakker om å gjøre opp, vet jeg hvor mye han har drukket.
Det er det jeg har sagt hele tiden. Katarina er forretningsmann.
Med lik betoning på begge ordene: forretnings-mann.
Dessuten er hun en genial kunstner.
Hun har en intelligens på... jeg vet ikke hva. Hun er pen også.
En praktkarakter i praktforpakning.
Hvordan jeg har kommet mellom beina på dette perfeksjonsmonsteret er en gåte.
Nå drar vi hjem. Dette kan umulig være morsomt for Johan og Marianne.
De har små røde silkebånd rundt magen-
-og små sløyfer på ryggen, akkurat som marsipangrisene i barndommen.
Det er svært nyttig for deres moral-
-å få innsyn i helvetes nederste krets.
August Strindberg...
Han sa at sted: "Jeg lurer på om det fins noe mer uhyggelig"-
-"enn en mann og en hustru som hater hverandre."
Hva sier dere? Er barnetortur verre?
Ja, men hva faen...? Katarina og jeg er ikke annet enn to små barn.
Innerst inne er hun en liten pike som sitter og gråter-
-fordi hun har falt og slått seg og ingen har kommet og trøstet henne.
Og jeg sitter i det andre hjørnet og gråter-
-fordi Katarina ikke kan elske meg.
Til tross for at jeg er slem mot henne.
Én ting kan en være glad for: Det kan ikke finnes noe verre enn dette.
Vi er nok modne for skilsmisse.
Forutsatt at du tar fornuften fangen-
-og at vi samtidig i hverandres og noen vitners nærvær-
-skriver under alle papirer så den ene ikke kan sette fast den andre.
-Vi ringer deg til uken. -Vi har en utmerket forretningsadvokat.
Han kan hjelpe dere med det økonomiske.
Selv om vi kom overens i de sakene, vil du aldri gi slipp på meg.
Tror du at du er så jævlig uunnværlig, min beste Katarina?
Når kom du på de tankene? Fortell meg det. Fortell oss det.
Du tvinger meg til å ligge med deg, siden du ikke får det til med andre.
Ditt behov for dårlig samvittighet er grenseløst.
Nå som det er slutt med Jan, har du vel fått litt panikk?
Nå har du bare gamle Peter som bryr seg om deg og har tålmodighet nok.
Tror du at du er alene? Det var jo rørende.
Tror du at jeg ikke har noen andre? Vet du hva, Peter?
Tilgi at jeg blir litt direkte, men Peter utfordrer sannheten-
-og kan trenge noen opplysninger.
Jeg skal fortelle deg en ting. Du byr meg sånn imot.
Jeg mener fysisk. Jeg kunne kjøpt et nummer hvor som helst...
-...for å skylle deg ut av mitt kjønn. -"Så går en dag i fra vår tid"...
..."og kommer ikke mer. Nok en natt med Herrens fred senkes til jorden."
-Din jævla, forbannede...! -"Men du forblir den du var"...
..."O, Herre, full av nåde. Og våre netter, våre dager"...
..."du tegner i ditt råd." Hva som nå kan menes med det.
Håper det ikke blir flekker på teppet. Jeg vet ikke hva likør...
Du får vel skrive en regning. Jo, gjør det!
Kan du være snill å helle i en kopp kaffe til meg?
Jeg er ganske beruset.
Du må tilgi oss. Vi pleier ikke oppføre oss slik,-
-men dere er jo de beste vennene våre.
Dere er de eneste vennene vi har.
Tilgi meg. Tilgi oss.
Ring etter en drosje, så kan jeg ta med meg min sviresøster hjem-
-der vi kan avslutte scenen vår.
Finalen pleier ikke passe seg for publikum.
-Hvor mye er klokken? -Ti over tolv.
Det ble litt vel festlig mot slutten.
-Tror du en kan leve sammen hele livet? -For en håpløst arvet konvensjon.
En skulle hatt avtaler som løp fra år til år og som en kunne si opp.
-Skulle vi også hatt det? -Vi er unntaket som bekrefter regelen.
-Vil vårt ekteskap vare livet ut? -For et underlig spørsmål.
Sørger du ikke over at du aldri får ligge med andre? Det gjør jeg iblant.
-Det er et teoretisk savn. -Mon tro om det er noe galt med meg?
Siden jeg ikke har slike fantasier. Jeg er fornøyd.
Nå vet jeg hvorfor Katarina og Peter har et helvete med hverandre.
De snakker ikke samme språk. De må oversette for å forstå hva de mener.
-Jeg tror det er enklere enn det. -Vi forstår hverandre straks.
-Det er fordi vi snakker samme språk. -Det er pengene.
Snakker man samme språk og stoler på hverandre, er penger uviktige.
-Du og språkene mine. -Jeg ser det i jobben hele tiden.
Iblant er det som om mann og hustru har rikssamtaler med ødelagt telefon.
Iblant høres de ut som to programmerte båndspillere.
Iblant er det bare en stor interplanetarisk stillhet.
Tenk om vi hadde ungene i barnehage og jobbet skift på en fabrikk.
Snakker man samme språk, spiller det ingen rolle hvor man befinner seg.
Det er romantikk.
Tror du at vi ville hatt det dårligere hvis vi levde slik?
Ja.
-At vi ville hatt det dårligere? -Ja, uansett språk.
Er det ikke like stor fare for fremmedgjøring og ensomhet i vårt liv?
En tung og kjedelig jobb medfører større påkjenninger.
Du er dummere enn jeg trodde. Dessuten er det du som er romantisk.
Vi får vel se... Jeg vet ikke hva. Vet du det?
-Du bare tøyser med meg. -Ja. Er ikke du sulten?
Ville det ikke vært godt med et smørbrød med leverpostei og en øl?
Det ville vært deilig!
Johan? Jeg må snakke med deg om noe.
-Ikke se så forskrekket ut. -Det høres truende ut. Hva er det?
-Jeg er gravid. -Det benektet du for tre uker siden.
Hva skal vi gjøre, da? Jeg vil at vi skal diskutere saken.
Det får du bestemme. Det er du som får ansvaret, plagene og gleden.
-Er det deg likegyldig? -Nei.
-Hva ønsker du, da? Svar ærlig. -Det er vel ikke så lett å si.
-Hva var din første impuls? -Jeg får aldri noen første impuls.
-Vil du ha et barn til? -Jeg har ingenting å innvende.
-Du er ikke særlig entusiastisk. -Si hvordan du vil ha det, da!
-Jeg spurte deg. -Når slurvet vi til den ungen?
-Har du ikke tatt pillene dine? -Jeg glemte dem på turen.
-Hvorfor sa du ikke noe? -Jeg trodde ikke at det gjorde noe.
-Ville du ha et barn til? -Jeg vet ikke.
Jeg tenkte at hvis det blir et barn nå, er det meningen at vi skal ha et.
Og du skal være en moderne yrkeskvinne som syns familieplanlegging er viktig!
-Jeg er enig i at det er litt rart. -Da har vel du bestemt deg.
-Jeg trodde du skulle bli litt glad. -Jeg er ganske glad.
-Du har ikke vært kvalm engang. -Jeg har aldri følt meg så bra.
Mødrene våre kommer til å bli svært entusiastiske. Døtrene våre, da?
En dumhet til eller fra vil ikke spille noen rolle. De vil tilgi oss.
Det skal bli ganske hyggelig med et barn til.
Du er så fryktelig søt når du blir litt tykk rundt magen.
-Hva er det nå, da? -Ingenting.
-Ellers ville du vel ikke gråte. -Jeg sier jo at det ikke er noe.
Vet du egentlig selv hvordan du vil ha det?
Er det ikke egentlig slik at vi ikke vil ha flere barn?
Vi tenker med gru på amming, barneskrik,-
-å stå opp midt på natten og hele sirkuset. Det ligger bak oss.
Jeg har så dårlig samvittighet.
Først går jeg her og lengter etter barn, leker med tanken og gleder meg.
Så når det er et faktum, angrer jeg meg som bare det. Det er helt sprøtt.
Det er mitt fjerde barn. Et døde og et tar jeg livet av.
Det gjelder å være praktisk. Hva er det ellers spørsmål om?
Det er et spørsmål om kjærlighet.
Er du ikke litt vel overspent nå? Kan du forklare det litt nærmere.
Det kan jeg ikke siden det er en følelse.
Det er som om jeg ikke opplevde meg selv, deg og barna som virkelige.
-Men dette med barnet er virkelig. -En kan se det helt omvendt også.
Vi står der med all vår fattige bekvemmelighet og feighet og skjemmes.
Ingen ømhet har vi og ingen kjærlighet eller glede.
Vi kan ta imot barnet. Jeg tror jeg gjorde rett da jeg gledet meg.
Jeg tror det var en riktig følelse. Nå ville jeg vært moden for et barn.
-Du snakker som om du har tatt abort. -Det har jeg jo allerede.
En kan ikke dømme seg selv for tankene sine.
Dette er alvor, Johan. Det er avgjørende for hele framtiden vår.
Tenk om vi gjør noe ugjenkallelig hvis vi ikke forstår at det er alvor.
Hva er dette for latterlige ubegripe- lige krav? Det er rene overtroen.
Du forstår ikke hva jeg sier. Vi prøver bare å stikke av.
Vi prøver å unngå avgjørende og dramatiske avgjørelser. Det er sunt.
-Du ser ikke glad ut du heller. -Denne samtalen gjør meg dårlig.
Johan?
Kan vi ikke glede oss over og like dette barnet selv om det er et uhell?
Jeg har sagt at det ville vært koselig. Det er du som har komplisert saken.
-Skal vi bestemme oss, da? -Hva da?
At vi skal beholde barnet.
-Da sier vi det, da. -Jeg føler meg ganske lettet.
Det er ikke rart at man både vil og ikke vil.
Det er vel snarere en regel.
Egentlig handlet det ikke om barnet, men om deg og meg.
Hei, du.
Hei...
-Hvordan føles det? -Jeg er litt kvalm.
-Var det ubehagelig. -Ikke så veldig. Kan du ta ned denne?
-Du får dra hjem senest i overmorgen. -Jeg skal sove masse.
Vi kan dra til landet en uke. Jeg kan ta meg fri fra den tiende.
Moren din tar seg gjerne av jentene, så ingenting hindrer oss.
Det ville kanskje være godt.
Jeg spiste middag med Gunnar og Sven. Sture blir nok ambassadør i Pretoria.
Den utnevnelsen gjør nok kål på Ainas hovmod.
Tenk at hun ikke får spille bridge med prinsesse Christina på fredager.
-Når får de vite det? -Når som helst.
-Har du ringt avbud til Egermans? -Det har jeg glemt.
-Jeg skal gjøre det. -Har du snakket med foreldrene våre?
Jeg sa at du var innlagt til en utskrapning.
-Hva sa mor? -Hun kan være her når som helst.
-Det er det verste. -Jeg kan ringe og be henne vente.
Nei, da blir det bare enda verre.
-Har du vondt? -Det er bare litt ømt.
Jeg tenkte vi kunne snakke om sommerhuset hvis du orker.
-Det orker jeg. -Vi bør bygge en veranda, blåmalt.
-Skal vi ikke male hele huset? -Jo, og vi må legge om taket.
Har vi råd til det? Vi kan snakke med Gustav om det.
Ja, jeg skal snakke med Gustav.
Johan. Kan du holde rundt meg?
Er det bra sånn? Så bra.
Johan. Jeg angrer så forferdelig.
-Det er helt vanvittig... -Du føler deg bedre i morgen.
-Hva har jeg gjort? -Du kan ikke tenke sånn.
Om noen uker har du glemt alt.
-Tror du det? -Ja, det er jeg overbevist om.
Johan...
Jeg vet ikke hvordan jeg skal komme over dette.
-Bør du ikke prøve å sove litt nå? -Jo...
Jeg må faktisk gå nå også, forstår du.
Ta vare på deg selv.
-Ha det bra. Hils jentene. -Sov nå.
Hvis moren din kommer, så sier jeg til sykepleierne at du sover.
Du kan vel ringe henne da, så hun ikke kommer hit helt unødvendig.
-Du er snill. -Det er bra at du syns det.
-Vi skal ha det fint på landet. -Vi skal spise godt og sove...
...se på tv og ikke tenke.
-Så kan vi holde om hverandre. -Sov godt.
-Du. Ikke glem å ringe Egermans. -Nei, det skal jeg ikke glemme.
Dere har sett "Uskyld og panikk", første del av "Scener fra et ekteskap".
Mens dere ser på vakre Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Skuespillere: Liv Ullmann, Erland Josephson, Bibi Andersson,-
-Jan Malmsjö, Anita Wall, Rosanna Mariano og Lena Bergman.
Fotograf: Sven Nykvist. Assistent: Lars Karlsson. Klær: Inger Pehrsson.
Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klipp: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Produksjonsleder: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik-
-der Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av av Cinematograph på Fårö i 1973.
Johan og Marianne har vært lykkelig gift i ti år.
Han er dosent og hun er advokat med familierett som spesialområde.
De lever et godt og behagelig liv sammen.
En dag inviterer de vennene Peter og Katarina på middag.
En skremmende krangel bryter ut mellom gjestene.
De er bundet til hverandre med sjelelige og materielle bånd-
-og river seg til blods i sine forsøk på å skilles.
Johan og Marianne prøver lojalt og uerfarent å megle mellom motstanderne.
Noen uker senere oppdager Marianne at hun er gravid.
Johan tar imot beskjeden vennlig, men uten entusiasme.
Etter mye om og men bestemmer de seg for å ta abort.
De prøver å bagatellisere saken,-
-men Marianne blir grepet av store og uventede samvittighetskvaler.
KUNSTEN Å FEIE UNDER TEPPET
-God morgen! -God morgen!
-Har du sovet godt? -Som en stein. Og du?
For all del. Jeg våknet klokken fem og fikk ikke sove igjen.
Jeg lå og irriterte meg, men for en gangs skyld er du uskyldig.
Det er den forbaskede søndagsmiddagen med foreldrene.
Vi spiser alltid søndagsmiddag hos dine eller mine foreldre.
-Jeg vil ringe og avlyse det. -Hva tror du din mor sier da?
Hun får si hva hun vil. Jeg vil ha en fin dag sammen med familien.
-Hvis du kan gjennomføre det, så... -Ja.
-Jeg blir sintere og sintere. -Skal du ha dagene dine snart?
Det kan vel hende, men det trenger vel ikke være den eneste grunnen.
Hele livet vårt følger et skjema. I hver rute står det hva vi skal gjøre.
-Ferien vår, da? -Da følger vi skjemaet enda mer.
-Skal du ikke vekke jentene? -Nei.
Karin har fri, og Eva hadde vondt i halsen i går.
Hun må bli med på søndagsmiddagen, ellers blir det sånt liv.
Du skulle jo ringe og avlyse. Jeg vil ikke rote meg inn i bortforklaringer.
-Skal du ikke ringe moren din? -Skulle ikke du gjøre det?
Ring, du. Jeg skal holde deg i hånden og være moralsk støtte.
Ja vel, så ringer jeg. Men kjenn som hjertet banker i brystet mitt!
Den store revolusjonens første spede skudd!
-Svarer hun ikke? Så deilig. -Hallo?
Frøken Alm? Ja, er mor hjemme? Kan jeg få snakke med henne?
Hvordan går det med kneet ditt? Jaså, er det ikke blitt bedre.
Jaså, er det dårligere. Så trist å høre. Hva sa legen?
Har han ingen forståelse, nei. Slik er det nå for tiden.
Hallo, mor? Hvordan har du det? Så fint.
Har far gått allerede? Å, ja, han skulle ut på landet.
Tør du å slippe ham av sted alene?
Jaså, har han Erik med seg. Så fint.
Jo, mor. Det er noe jeg kjedelig nok må snakke med deg om...
Akkurat. Hvordan kunne du gjette det?
Hva grunnen er? Jeg vil bare være sammen med familien en hel søndag.
Nei, vi skal ikke reise bort.
Nei, vi vil bare ikke komme på middag.
Jeg tror ikke det dugg på at far har gledet seg til denne middagen.
Det skal være en fornøyelse og ingen forpliktelse, mor.
Ja, jeg forstår. Jeg forstår.
Det har du faktisk ikke fortalt om.
Måtelig begeistret, om jeg skal være ærlig.
Nei, glem alt sammen. Nå kommer vi som avtalt.
Ja, det går så fint, så. Ja, det passer utmerket. Vi gleder oss.
Ja da. Ha det, mor. Ha det.
-Revolusjonen ble kvalt ved fødselen. -Tante Elsa kommer til byen.
Hun hadde gledet seg til å treffe oss.
Og fru Danielsson skal lage middag, og far hadde gledet seg sånn...
Jeg syns du var modig. Vi gir avbud en annen gang. Ikke vær lei deg.
-Kommer du hjem til middag? -Det er bedre om vi ses på teateret.
-Liker du ikke å komme hjem mer? -Så komplisert alt er i dag!
Jeg skulle så gjerne ligget i sengen en hel uke og bare holdt om deg.
-Da kunne vi grått begge to. -Vi har ikke valgt den typen liv.
-Kanskje mødrene har valgt for oss. -Du har morsforfølgelsesmani.
-Ville du at livet skulle bli slik? -Ja.
Tenk om vi begynte å bedra hverandre... Hva ville du gjort da?
Drept deg, selvsagt.
-Av og til skulle jeg ønske... -Hva da?
Ingenting...
Vent litt, så blir jeg med deg. Så kan vi dra hjem fra teateret sammen.
-Jentene, da? -Jeg ber frøken Andersson lage mat.
-Vent, så skal jeg vekke jentene. -Jeg har det travelt.
Så hyggelig å kjøre med deg om morgenen. Det bør vi gjøre oftere.
-Ble du i dårlig humør? -Jeg misliker improvisasjoner.
Jeg er helt uenig. Av og til vil jeg gjerne ta dagen som den kommer.
Spise når jeg er sulten, sove når jeg er søvnig, elske når jeg er forelsket.
Kanskje til og med jobbe når jeg har lyst.
Av og til får jeg en ubendig lyst til å bare flyte...kanskje synke.
-Hvem har ikke den lysten? -Du.
Nei, jeg kjenner deg. Du er altfor veltilpasset til å få slike ideer.
-Du elsker ro og orden. -Det gjør du også.
-Jeg vet ikke. Gjør jeg det? -Du er en pedant.
Du hater åndelig og kroppslig uorden. Så det, så.
Jeg er ikke like sikker som deg...på at jeg vet hvem jeg egentlig er.
Mens jeg husker det: Kan du være så snill å betale parkeringsbøtene dine?
Det skal bli!
Vi ses på teateret!
Hallo? Ja, det er meg. Hei, mor. Jeg hørte ikke at det var deg.
Jeg har det helt fint. Og du? Er du bekymret? Hva mener du?
Har Mariannes mor ringt? Er hun også bekymret? Herregud.
Nei, vi har det utmerket sammen.
Vi er sterke, friske og positive og fullstendig ubesindig lykkelige.
Det har ikke skjedd noe. Ikke bekymre deg, mor.
Intuisjonen din har ført deg på villspor. Vi har det utmerket sammen.
Hils Mariannes mor og si at hun ikke skal snakke katastrofer i telefonen.
Men, mor, jeg har det litt travelt nå.
Ja, vi stikker innom på fredag ettermiddag som avtalt. Hils far.
Fanken.
-Hei! Forstyrrer jeg? -Ja.
Hva driver du med? Det går merkelige rykter om hva du foretar deg.
-Hva gjør du? Det ser mystisk ut. -Skulle ikke du vært i Lund?
Jo, men studentene demonstrerer for et eller annet godt formål.
Forelesningene ble avlyst. Hva skal dette bli?
Se etter, så skal du få se. Ta pennen.
Når jeg slokker lyset, ser du et sterkt lysende urørlig punkt foran deg.
Det skal du prøve å treffe med pennen. Treffer du ikke, så tegn deg fram.
Tv-kameraet registrerer alle dine anstrengelser. Jeg har infralys her.
Jeg følger med på en monitor utenfor.
Nå slokker jeg lyset.
Vær så god. Sett i gang, da.
Æsj!
-Erter du meg? -Nei, nei. Bare fortsett nå.
-Den beveger seg jo. -Nei, den står helt stille.
Nei! Slå på lyset.
-Så sint du ble. -Ja, det var jo ubehagelig.
Nettopp. Man blir litt nervøs til slutt.
Se, her har du virret rundt stadig mer irritert.
-Hva lærer vi av dette? -Vi får se. Dette er bare begynnelsen.
-Jeg skulle så gjerne ha en sigarett. -Ja visst.
Jeg sluttet å røyke for seks dager siden. Det er fælt.
-Har du abstinenser? -Stefan er borte, vennene skyr meg.
-Jeg skal prøve å holde ut litt til. -Ta en sigarett.
Broméus glemte pakken da han var innom og spionerte i går.
Sånn ja!
Å, så deilig det var! Gud, så godt det var.
-Nå føles det bra. -Etterpå får du dårlig samvittighet.
Man må passe på nytelsene nå for tiden, i hvert fall de billige.
Nå?
Ja visst. Jo...
Jeg satt hele ettermiddagen i går og leste diktsamlingen din svært nøye.
-Jeg forsto ingenting. -Var det så rart?
-Tvert imot. -Var det ikke rart?
Jeg tar kanskje feil.
-Har Marianne lest diktene dine? -Hun er ikke interessert i poesi.
-Hun bør være interessert i deg. -Det er hun, men ikke på den måten.
-Nei vel. -Vi har vært venner siden studietiden.
Av deg kan jeg få en objektiv vurdering før jeg oppsøker et forlag.
-Ikke bry deg om det. -Er det så dårlig?
Nei... Det er ikke det at det er dårlig, Johan.
-Bare det var så vel. -Mener du at det er likegyldig?
Du mener at det er blekt, pyntelig og meningsløst.
Du mener at det er litt privat syting, litt sjelelig onani.
Flere i vår gruppe trodde det skulle bli noe spesielt av deg.
Vi syntes du var fenomenal. Du gjorde raskere framskritt enn oss.
-Vi beundret deg og var misunnelige. -Hva har det med diktene å gjøre?
-Ingenting. Jeg bare kom på det. -Var lesingen påvirket av abstinens?
-Det er mulig. -Jeg vil vise diktene til flere.
Selvfølgelig.
Jeg sender dem til flere forlag, så det blir dokumentert hvor fæle de er.
-Du ble visst såret. -Det er fanken ikke rart!
-Unnskyld, da. -Det fins en som liker diktene.
-Hvem er det? -Nå ble du vel nysgjerrig?
Lille Johan...
Ikke bry deg om det jeg har sagt. Det er bare nikotinplager.
Ha det, lille venn. Jeg leverer manuset i porten. Hils Marianne.
Husk at jeg liker deg, i alt slags vær. Ha det.
Vi ses der litt over halv ett. Ha det.
Beklager at du måtte vente, fru Jacobi.
Første gang prøver vi å finne ut hva problemet er, så løser vi det.
Jeg vil skilles.
-Hvor lenge har dere vært gift? -I over 20 år.
-Har du jobbet utenfor hjemmet? -Nei, jeg har vært hjemmeværende.
Hvorfor vil du skilles?
Det fins ikke kjærlighet i ekteskapet.
-Er det begrunnelsen? -Ja.
Dere har vært gift lenge. Har det alltid vært slik?
Ja.
Og nå som barna har forlatt hjemmet, vil du også bryte opp?
Mannen min er svært omsorgsfull, snill og ordentlig.
Jeg har ingenting å klage på. Han var en utmerket far, vi har aldri kranglet.
Vi har en fin bolig og et hyggelig gammelt sommerhus som han har arvet.
Begge er interessert i musikk. Vi er med i en kammermusikkforening.
-Det høres jo riktig fint ut. -Ja.
Men det fins ikke kjærlighet i ekteskapet. Det har aldri gjort det.
Unnskyld at jeg spør, men har du muligens funnet en annen mann?
-Nei, det har jeg ikke. -Og mannen din?
-Han har aldri bedratt meg. -Blir det ikke ganske ensomt?
Jo, det tror jeg nok.
Jeg tar heller den ensomheten enn å leve i et kjærlighetsløst ekteskap.
Har du fortalt din mann at du vil skilles?
Ja, allerede for 15 år siden sa jeg at jeg ville skilles-
-siden ekteskapet var kjærlighetsløst.
Han ba meg bare vente til barna var blitt voksne.
Nå er alle tre voksne, så jeg kan ta ut skilsmissen min.
Hva sier han, da?
Han har spurt meg hundre ganger hva som er galt med ekteskapet vårt.
Jeg har sagt at det er umulig å leve i et forhold uten kjærlighet.
Han spør hva denne kjærligheten skal bestå i.
Det vet jeg jo ikke siden en ikke kan beskrive noe som ikke fins.
Hvordan har forholdet til barna artet seg følelsesmessig?
Jeg har aldri elsket mine barn. Det vet jeg nå.
Før trodde jeg det, men nå vet jeg at jeg aldri har elsket dem.
Men jeg har vært en ganske god mor likevel. Jeg har gjort mitt beste-
-selv om jeg ikke har følt noe for dem.
Jeg tror at jeg vet hva du tenker nå.
"Fru Jacobi er en humørløs og bortskjemt kvinne."
"Hun har alt, men bråker om noe så diffust som kjærlighet."
"Det fins jo annet. Vennskap, kameratskap, trivsel og trygghet."
Ja, jeg tenkte kanskje noe i den retningen.
Jeg skal fortelle deg en ting.
Min forestilling om meg selv stemmer ikke med virkeligheten.
Unnskyld at jeg spør... Et personlig spørsmål.
Er det ikke slik at kjærlighet...?
-Hva ville du spørre om? -Jeg vet ikke. Unnskyld.
Jo, jeg innbiller meg at jeg har mulighet til kjærlighet...
...men alt ligger innelukket i et låst rom.
Det triste er at det livet jeg har levd har kapslet inn mulighetene.
Jeg må gjøre noe med det. Mitt første steg blir å skilles.
Jeg tror min mann og jeg hindrer hverandre på en dødelig måte.
Det høres skremmende ut.
Ja, det er skremmende. Det er nemlig noe svært eiendommelig som skjer.
Sansene mine, jeg mener syn, hørsel og følelse begynner å svikte meg.
Jeg kan si at bordet er et bord, jeg kan se deg og jeg kan ta på det.
Men opplevelsen av det er tørr. Smal.
Forstår du hva jeg mener?
-Jeg tror jeg forstår det. -Det er det samme med alt.
Musikk, dufter, menneskers ansikter, stemmer...
Alt blir fattigere.
Gråere. Uten verdighet.
Jeg har tatt med mange reisebrosjyrer.
Vi har ordnet det slik at vi kan få ferie samtidig.
-Sommerhuset, da? -Der kan vi være vår og høst.
-Hvor skal vi dra, da? -Vi har aldri vært i Firenze.
Eller Svartehavet eller Afrika. Det er veldig billige turer dit.
-Tenk om vi kan reise til Japan! -Hvorfor denne plutselige reiselysten?
-Ville det ikke vært gøy å stikke av? -Jeg vet ikke.
-Da går vel alt i vasken, da. -Ble du lei deg?
Når du er i dårlig humør, kommer du av og til med rare anklager.
Du sier at jeg ikke bryr meg om ekteskapet vårt. Nå ville jeg det.
-Det var omtenksomt. -Hvorfor er du så ironisk?
Jeg tror ikke jeg har lyst til å reise verden rundt midt på varme sommeren.
-Da blir vel alt som vanlig, da. -Marianne...
Kan det være så lumskt at livet plutselig går galt? Nesten umerkelig?
-Mener du oss? -Handler det om å gjøre feil valg?
Eller et spor en følger uten å ville det, og så ligger en på dyngen?
-Har det skjedd noe? -Absolutt ingenting. Det er sant.
-Vi er vel ærlige mot hverandre? -Jeg tror det.
Man må si alt, uansett hvor pinlig det er.
Hvor mye er klokken din? Min stopper hele tiden.
Hva sa vi? Oppriktighet, ja. Jeg tror at du mener på det erotiske planet.
Det er for slitsomt å alltid leve så nær hverandre.
Ja, det er det store spørsmålet.
Jeg bryr meg veldig mye om deg, Johan.
Jeg er redd for å miste deg. Jeg vet jeg ikke sier de snille ordene ofte,-
-og at det er viktig for deg. Jeg skal prøve å forbedre meg.
Du er snill. Jeg bryr meg veldig, veldig mye om deg.
Jeg skal prøve å huske dette, men uansett må jeg gå nå.
-Jeg skal kjøpe bukser til Karin. -Hun fikk et par i forrige uke.
-Det var Eva. -Kan de ikke arve hverandres?
Det er ikke slik nå for tiden, lille elskling.
Vær så god, det går fint å flytte over her.
Det skal bli godt med noe å spise og drikke!
En skarve pølse når en skal se på lbsen kan knekke en okse.
-Jeg syntes Nora var bra. -Ja, men stykket er ganske støvete.
Det har skjedd ting det siste århundret, men ikke det lbsen håpet.
Kvinnesaken er utdebattert. Nå kan de gjøre som de vil, men de gidder ikke.
Det er patetisk med kvinnesakskvinner som vil blåse liv i sine medsøstre.
En trist, håpløs masse som har hjernevasket seg selv siden fødselen.
-Det er bare begynnelsen. Bare vent. -Jeg vil ikke se noe.
I administrasjonen sitter to middelaldrende kvinner som alltid sier-
-"frøken Schultz" og "fru Palm". De baksnakker hverandre hele tiden.
Tenk deg et kvinnelig symfoniorkester! 110 kvinner med menstruasjonsproblemer-
-som prøver å spille "Den tyvaktige skjære".
-Det er godt ingen hører deg. -Kvinner er gale.
Tenk deg et alkoholisert kadaver av en mann, klar for innlevering.
Rundt svinet svever flere flotte kvinner som store, hvite fugler.
Han mishandler og ydmyker dem,-
-men likevel er det tindrende øyne, røde kinn og martyrminer.
En idiotisk kvinnesaksforkjemper, en progressiv biskop, påsto-
-at kvinner har levd i undertrykkelse så lenge at de aksepterer fornedringen.
Kvinnene stjal den beste rollen, martyrrollen.
Hvorfor slippe den når den er fullendt og de har oppnådd det de har ønsket?
Menns kollektive dårlige samvittighet gir dem utrolige fordeler.
-Vil du ha et teppe? -Ja takk, det er ganske kaldt.
Hva har kvinnene i Riksdagen og regjeringen å gjøre?
De mister sin behagelige opposisjons- stilling og sine kjæreste laster:
Å oppdra barn, bli forsørget og undertrykket.
En gang sa en kvinne: "Har ikke kvinner en særlig begavelse for ømhet?"
Jeg lo ikke, men skulle gjerne ha spurt:
Har dere ikke også en særlig begavelse for råhet, vulgaritet og hensynsløshet?
Jeg mener ikke et ord av det jeg sier!
Husker du den gangen vi fikk husarrest da vi gikk i første mai-tog?
Du beskyldte meg for å forsømme hjemmet.
Det var vel det året vi hadde asiaten?
Den gangen trodde vi i hvert fall på menneskehetens framtid.
Og så hadde vi den store gleden å terge foreldrene våre.
-Du var veldig sint på den tiden. -Aller sintest var faren din.
-Du var enormt attraktiv som sosialist. -Er jeg ikke det nå mer?
Jo visst! Men lever man lenge sammen, mister en vel lysten litt.
Det har vi vel ikke. Vi har bare for mye å gjøre og vi er for slitne.
-Det var ingen bebreidelse. -Men vi liker hverandre på alle måter.
Ikke på den måten. Ikke særlig godt, i hvert fall.
Samlivet vårt er blitt fullt av utflukter og forbud.
Jeg kan ikke hjelpe for at jeg ikke synes det er like morsomt som før.
-Du får ikke bebreide meg. -Ikke bli så opprørt.
Vi har det bra. Ikke like lidenskapelig som før,-
-men det fins andre som har det verre.
Det fins annet i livet enn sex. Er du misfornøyd, så ta en elskerinne-
-som har mer fantasi og er mer opphissende.
-Jeg gjør så godt jeg kan. -Ja, det er nettopp det.
Nå har du den minen og det tonefallet. Klem ut av deg hva det er!
-Du blir sint når vi prater om det. -Nei, nå hører jeg.
Jeg lurer på hvorfor vi gjør dette til et problem? Sex er grunnleggende.
Det var aldri meningen at det skulle bli et stort problem.
-Jeg tror det er din mors skyld... -Det er så overflatisk.
-Ikke bli så sur. Jeg er jo snill. -Men du syns at det er min skyld.
Du sa at du gjør så godt du kan. Hører du ikke hvor fantastisk det lyder?
-Tror du at jeg sitter her og lyver? -Nei, for faen!
-Kan vi ikke slutte nå og legge oss? -Typisk deg!
Du setter i gang en stor utredning. Jeg blir sint, og da vil du legge deg!
Du lider av et ødeleggende ambisjonsnivå.
Vi pleier å spøke eller krangle om det.
Kan ikke det arme sexlivet vårt få permisjon fra dine ambisjoner?
Du kjefter for at jeg ikke anstrenger meg og så for at jeg gjør det.
-Nå har jeg gjort det helt store... -Ja, virkelig.
Kan du ikke være litt snill? Det ville hjulpet mer.
-Det var dumt å røre i dette. -En kan snakke for mye om det også.
En bør snakke om alt og ikke holde noe hemmelig,-
-men i denne saken er nok det feil.
Det fins noe som må leve sitt eget liv beskyttet for innsyn.
Det er jeg overbevist om. Vi sårer og gjør hverandre lei seg helt unødvendig.
Så sitter piggene fremdeles når vi havner i sengen.
Det er søren meg som å ligge på en spikermatte.
-Hva ler du av? -Spikermatten.
-Skal vi ikke legge oss nå? -Vær enig i at du har vært dum.
Unnskyld.
-Gir jeg deg for lite ømhet? -Ømhet tar tid.
-Så du får for lite ømhet? -Vi får for lite. Vi gir for lite.
Derfor kan vi vel reise bort på ferie i sommer.
Ømhet bør ikke bare være en feriesak.
-Du er snill, men du er en idiot. -Flaks at jeg er gift med deg, da.
Du har dine store øyeblikk, men iblant er det veldig middelmådig.
I vår alder krasjer 10 000 hjerne- celler daglig som aldri blir erstattet.
Hos deg må det minst være en million, så dum som du er.
Du er veldig søt, men du er veldig kranglevoren.
-Ja... Jeg sover nesten allerede. -Jeg skal se til barna.
Jeg sover nesten allerede, så ikke vær redd.
-Skal du ikke stille klokken? -Jeg holder faktisk på nå.
Hvis du vil, kan du få ligge med meg nå.
Takk for tilbudet, men jeg er faktisk veldig trøtt.
God natt.
Dere har sett andre episode av "Scener fra et ekteskap".
Den heter "Kunsten å feie under teppet."
Mens dere ser på vakre Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann, Erland Josephson og Gunnel Lindblom har spilt rollene.
Sven Nykvist har fotografert. Lasse Karlsson har vært assistenten hans.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunnilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott
Lyd og miksing: Owe Svensson. Assistent: Arne Carlsson.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Produksjonsleder: Lars-Ove Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik,-
-der har Nils Melander gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö i 1973.
Johan og Marianne har vært lykkelig gift i ti år.
De lever et godt familieliv sammen med døtrene sine.
Plutselig nekter Marianne å spise søndagsmiddag hos foreldrene.
Dette opprørsforsøket kveles ved fødselen.
På laboratoriet får Johan besøk av Eva, dosent og kollega.
Hun har lest Johans diktsamling som han har gitt henne i hemmelighet.
Hun gir ham negativ, men vennskapelig kritikk som Johan tar svært hardt.
I mellomtiden får Marianne besøk på advokatkontoret av fru Jacobi-
-som vil bryte opp fra et 20 år langt ekteskap.
Forholdet til mannen har vært blottet for kjærlighet-
-og dette har hemmet hennes følelsesliv.
Marianne lytter til henne med plutselig og uforklarlig uro.
Marianne og Johan møtes til lunsj og gjør forsøk på å nå hverandre,-
-men mislykkes.
Samme kveld innleder de en usikker samtale om sine seksuelle relasjoner-
-som ikke alltid har vært de beste.
Men begges forvirring og frykt for konsekvensene er for stor.
De feier konflikten under teppet.
Som det ser ut her! Dette kan dere faktisk gjøre selv.
Ha det. Ikke les mer enn fem minutter. God natt!
Nei, men... kommer du allerede!
Du skulle ikke komme før i morgen. Er du sulten? Så snilt at du kom.
Jentene sover. Det var ikke noe på tv, så vi la oss tidlig.
Vi har hatt slankedag. Vil du ha en omelett eller et smørbrød og øl?
Eller skal jeg steke egg og skinke? Eller varme litt suppe?
Øl og smørbrød blir bra. Peter og Katarina ringer deg på mandag.
-Det er en lang og trist historie. -Skal de skilles?
-De virker som de ikke vet helt. -Er det så rart?
Jeg ba dem ta hver sin advokat, men det ville de ikke.
Skal du ikke kle av deg, så tar jeg med brettet på soverommet.
Jeg som var redd for at du skulle være sint på meg.
Jeg var sur i telefonen. Jeg ringte senere, men kontakten var dratt ut.
Jeg var trøtt i går. Jeg traff denne typen fra departementet.
Jeg lurer på hva slags idioter som sitter på de statlige midlene.
-Jeg var i hvert fall dum i går. -Blås i det.
Du vil aldri snakke ferdig om noe. Jeg skal ikke tvære det ut.
Jeg syns at du har rett. Jeg har også rett på en annen måte.
Vil ikke du gå bort i smoking, er det din sak.
Men jeg har lov til å si at du bør skaffe deg en ny.
Jeg vantrives i smoking. Jeg føler meg som en utkledd sjimpanse.
Nå begynner vi ikke å krangle igjen. Jeg elsker deg.
At du ikke vil bruke smoking er ikke noe alvorlig problem.
-Det hørtes ikke sånn ut i går kveld. -Jeg har jo sagt at jeg tok feil.
Jeg blir sulten når jeg ser deg spise.
Jeg tar et smørbrød, jeg også.
Jeg har sultet sånn at jeg er helt ør i hodet.
Jeg har gått ned nesten to kilo den siste uken.
-Syns det? -Nei.
Iblant syns jeg at en burde få unne seg alt som er godt i verden.
Tenk om en fikk være stor og tykk og i godt humør.
Husker du tante Miriam og onkel David? De var store, tykke og i godt humør.
Hver kveld gikk de og la seg i den knirkete lille dobbeltsengen-
-og var fornøyde med hverandre så tykke og glade som de var.
Kan ikke vi bli som dem og bare gå rundt og utstråle trygghet?
Men hva er det? Er du lei deg?
Har det skjedd noe? Hva er det?
Fortell meg hva det er.
Jeg kom hit i kveld fordi jeg ville snakke med deg om noe.
Jeg har gått hen og blitt forelsket, forstår du.
Det er helt latterlig, og antakelig går det til helvete.
Vi møttes i juni under kongressen. Hun var tolk og sekretær.
Egentlig studerer hun. Hun skal bli lærer i slaviske språk.
Hun er ikke oppsiktsvekkende. Du ville nok synes at hun var stygg.
Jeg vet ikke hva det skal bli av dette. Jeg vet ingenting.
Jeg er totalt forvirret.
Jeg er glad, men jeg har så dårlig samvittighet overfor deg og barna.
Vi har jo alltid hatt det bra, ikke sant?
Jeg mener... Vi har jo ikke hatt det bedre eller dårligere enn folk flest.
Men si noe, for faen!
Jeg vet ikke hva jeg skal si...
Jeg burde kanskje sagt noe før, men jeg tenkte det ville gå over,-
-at det bare var en tilfeldighet... Jeg ville ikke gjøre deg urolig.
-Så underlig... -Hva er det som er underlig?
Jeg har ikke forstått noe.
Jeg har ikke vært mistenksom, alt har jo vært som før.
Vi har jo til og med hatt det bedre.
Du har vært så snill. Jeg har gått rundt og vært et godtroende naut.
Jeg har ikke forstått noe. Det er for jævlig.
Nei, du har ikke forstått noe. Men du har aldri vært særlig skarpsynt.
-Hva skal vi gjøre nå, da? -Jeg vet ikke.
Vil du skilles? Skal du gifte deg med henne?
Hvorfor forteller du det i kveld? Hvorfor har du det så travelt?
Vi reiser til Paris i morgen ettermiddag.
Ja, jeg vil bort fra alt sammen. I hvert fall en stund.
Jeg skulle likevel reist dit i høst og for å treffe Grandin.
Paula har fått et stipend. Hun ville bruke det i høst.
Jeg vil være sammen med henne. Jeg kan ikke være uten henne.
Vi reiser i morgen ettermiddag.
Nå som jeg snakker med deg, vil jeg helst gi faen i alt sammen.
Jeg føler meg bare redd og sliten.
Ingenting kan være mer latterlig og banalt enn dette.
Jeg vet nøyaktig hva du tenker. Det fins ingen unnskyldninger.
Hvordan kan du vite hva jeg tenker?
Jeg prøver å ikke ha dårlig samvittighet. Det er bare koketteri.
Det er sånn. Det er ingenting å gjøre med.
Skal vi legge oss? Det er sent. Du skal vel tidlig av sted i morgen.
-Jeg har et møte klokken ni. -Da foreslår jeg at vi legger oss.
-Skal du ikke kle av deg? -Jo...
Du har merker på brystet. Så taktløst av deg.
-Vet du hvor den grå dressen min er? -På renseriet.
-Det var da irriterende. -Skulle du hatt den på turen?
-Naturligvis. -Du kan hente den i morgen.
Det rekker jeg ikke. Jeg er opptatt til klokken tre, og da må jeg dra.
Hvis du vil, kan jeg hente den for deg. Jeg kan pakke kofferten din også.
-Du er ikke noe flink til det. -Nei takk.
Jeg er faktisk litt konvensjonell.
Ellers tror jeg at du har alt du trenger.
Rene skjorter og undertøy er her, så det kan du ta med.
Du kan jo reise i blaser og flanells- bukser. Det er pent og ungdommelig.
Hvis du syns det, så...
-Hvor lenge blir du borte? -Jeg vet ikke. Det spørs.
Jeg har fått permisjon fra jobben i et halvt år.
Jeg har en måneds arbeid som jeg tar med. det blir vel 7-8 måneder.
-Å... -Det er like bra å bryte opp straks.
-Tror du jeg er her etterpå? -Det blåser jeg i.
Vet du hvor lenge jeg har gått med dette? Ikke dette med Paula,-
-men at jeg måtte forlate deg og barna?
-Ikke si det... -I 4 år har jeg villet bli kvitt deg.
Det er jo bare snakk.
Hvordan skal du klare deg når du har permisjon?
Du må betale bidrag til barna.
Ikke vær redd, jeg klarer meg.
-Har du penger jeg ikke vet om? -Nettopp, Marianne.
-Hvordan kan det ha gått til? -Hør etter nå, for helvete!
Selv om du ikke har noe med saken å gjøre.
Jeg har solgt båten, og jeg har tatt opp et lån.
Fra første september får du og barna 1600 i måneden inntil videre.
Så får vi se hvordan vi skal gjøre det. Snakk med advokatkollegene dine.
Si hva du vil ha. Jeg tar ikke med meg en ting herfra,-
-unntatt muligens bøkene mine.
Jeg skal bare forsvinne. Jeg dematrialiserer meg.
Jeg skal betale alt jeg kan for at du og barna skal ha det bra.
Det eneste som interesserer meg, er å ta steget ut av dette.
Vet du hva jeg er mest lei av?
Det jævla maset om hva vi må gjøre og hvilke hensyn vi må ta.
Hva din mor syns, hva barna tenker, om vi skal arrangere den middagen-
-og om vi ikke burde invitere min far.
At vi skal reise til Falkenberg, Åre eller St. Moritz.
At vi skal feire jul, påske, pinse, fødselsdager og hele helvete!
Jeg vet at jeg er urettferdig.
Jeg vet at alt jeg sier er helt vanvittig.
Jeg vet at vi har hatt et godt liv.
Og jeg tror at jeg egentlig elsker deg fremdeles.
Jeg tror at jeg elsker deg høyere nå etter at jeg traff Paula.
Men kan du forstå denne bitterheten? Jeg vet ikke hva jeg skal kalle det.
Bitterheten... Jeg kan ikke finne på noe bedre ord.
Ingen kan forklare det for meg heller, siden jeg ikke har noen å snakke med.
Unntatt Erik Broméus, han er sjelelig analfabet og tenker bare på penger.
Jeg forstår ingenting.
Jeg forstår ikke det jeg kaller bitterhet som bare blir verre og verre.
Jeg forstår det ikke. Hvorfor har du ikke sagt noe?
Hvordan kan man snakke om det som ikke har noen ord?
At det er kjedelig å ligge sammen selv om alt flyter greit teknisk sett?
At en vil slå til deg når du sitter og spiser frokostegg så pent?
Og jentene med sine pretensiøse fakter. Hvorfor har vi skjemt dem bort?
Jeg anklager ikke deg, Marianne.
Det har bare gått til helvete. Ingen vet hvorfor.
Jeg må ha gjort alt galt hele tiden.
Det er en bekvem utvei å ta på seg skylden. Da er en sterk og ydmyk.
Ingen har gjort feil. Skyld og dårlig samvittighet tjener ikke til noe.
Jeg har så dårlig samvittighet at jeg nesten ikke kan puste.
Alt er jo bare en slump, en ond tilfeldighet.
Hvorfor skulle vi slippe ydmykelser og katastrofer? Alt er jo logisk!
-Stakkars deg. -Jeg vil ikke ha din medlidenhet.
Jeg tror bare at det er tilgjort fra min side. Dette tomme snakket.
Jeg tror ikke at jeg rører ved noen sannhet om oss.
Jeg tror ikke at det fins noen entydig sannhet.
Alt en rører ved og alt en sier gjør bare vondt.
Kan du ikke la være å reise, om jeg ber deg alt jeg kan?
-Det er jo bare pinlig. -Kan du ikke utsette reisen?
Jeg tror vi kan reparere ekteskapet vårt. Du må gi meg en sjanse.
Kanskje Paula ville forstå meg bedre. Jeg bør få treffe og snakke med henne.
Kan vi ikke la katastrofen gå fram over oss sammen?
Du stiller meg overfor et fullbyrdet faktum.
Det stiller meg i en latterlig og uutholdelig situasjon.
Jeg vet det... "Hva skal foreldrene, søsteren din og omgangskretsen tro?"
"Hvordan blir det for jentene, hva vil deres venners mødre tenke?"
"Og alle middagene vi er invitert til, og Peter og Katarina?"
Jeg gir faen i det! Det skal bli godt å oppføre seg som et svin.
-Det var ikke det jeg mente. -Hva mente du da?
Jeg glemte å stille vekkerklokken. Når må du dra?
Sett den på halv seks. Jeg må pakke og har et møte klokken ni.
Jeg har tenkt å kjøpe ny klokke. Den bråker så en nesten får slag.
Ikke er den pålitelig heller. Nå står den på halv seks.
Forresten våkner jeg uansett. Du trenger ikke bekymre deg.
-Jeg vil at du skal fortelle om Paula. -Hva skal det tjene til?
-Hvorfor skal du plage deg selv? -Jeg vil vite hvordan hun er.
Det er mye verre å forestille seg noen en ikke har konturer på.
Har du et bilde av henne?
Vær så snill. Hjelp meg med dette.
Du får skylde på deg selv.
Hvor har jeg lommeboken, da? I jakkelommen, selvfølgelig.
Her er to bilder. Det ble tatt for to år siden på en ferie ved Svartehavet.
Det er et passbilde som ble tatt forleden. Det er ganske likt.
Hun har flott figur. Veldig pene bryster, ser det ut som.
-Har hun det? -Jo, hun har pene bryster.
-Farger hun håret? Det ser sånn ut. -Det er mye mulig.
-Pent smil. Hvor gammel er hun? -23.
Hun har aldri vært særlig heldig med kjærlighetshistoriene sine.
Hun har vært forlovet to ganger.
Livet hennes har vært ganske forvirret med alle mulige slags menn.
-Plager det deg? -Ja.
Hennes oppriktighet kan være ganske ubehagelig.
Jeg vil ikke vite noe, men hun vil fortelle sin erotiske biografi.
Det er en påkjenning siden jeg lider av retrospektiv sjalusi.
Hun er svært illusjonsfri. Hun har ingen forhåpninger om oss to.
Hun sier at jeg kommer til å gå tilbake til deg.
Iblant er det som replikker fra et dårlig stykke en har sett for ofte.
Hun har behov for å gardere seg mot å mislykkes. Det er ganske rørende.
Hun er ganske barnslig trass i sin alder, intelligens og sine evner.
Hun er vanvittig sjalu, men det er jo jeg også.
Hun er fryktelig redd for deg. Det kan jeg forstå.
Hun er redd for min sekretær og alle kvinner som jeg omgås med.
Hun er overhodet usikker. Jeg hjelper henne så godt jeg kan.
Det er uvanlig og ganske forvirrende.
Har dere det godt i sengen?
Ja, det har vi faktisk.
Men i begynnelsen var det helt forferdelig.
Det var min skyld også. Jeg er jo ikke så vant til andre kvinner.
-Vi reiste bort fra byen sammen. -Reiste dere bort?
Du husker kanskje at jeg holdt noen forelesninger i København i april.
-Var det da? -Vi sloss og kranglet.
Hotellet kastet oss ut. Jeg sa at jeg byttet hotell pga. trafikken.
Vi kom til et lite, skittent sted i en bakgate. Der fant vi hverandre.
Vi lå med hverandre både dag og natt.
Hun sa hun aldri hadde hatt det så bra med noen mann. Det var oppmuntrende.
Jeg vet hva du tenker, og du har helt rett.
Du og jeg fikk det også bedre sammen etter vår Københavnstur.
-Fortalte du det til Paula? -Nei, det våget jeg ikke.
Jeg sa at vi hadde sluttet å ligge med hverandre, at jeg var impotent.
Jeg var impotent med henne og lot som at jeg var det med deg også.
Men hun har en forbannet intuisjon.
Eller så er jeg en dårlig løgner.
Hun merker straks at jeg ikke forteller sannheten.
Hun har en fryktelig evne til å gjennomskue meg.
-Ja, jeg har fått mine lekser. -Jeg har alltid vært så godtroende.
Nei, ikke bare godtroende, Marianne.
Du og jeg har flyktet inn i en hermetisk beskyttet tilværelse-
-der alt har fungert. Vi har dødd av oksygenmangel.
Og nås skal lille Paula vekke deg til live igjen?
Jeg har dårlig selvinnsikt og vet lite om livet, selv om jeg har lest mye.
Denne katastrofen kan være vår store livssjanse.
Er det Paula som har tutet i deg slike dumheter? Hvor naiv kan en være?
Vi har liten bruk for sarkasme i denne samtalen.
-Det har du rett i. Tilgi meg. -Jeg prøver...
Jeg prøver å være så oppriktig jeg kan. Det er ikke lett!
Vi har aldri snakket med hverandre på denne måten før.
Vi har lov til å være naive, usikre og dumme.
Hvordan skal det ellers gå til?
Dette med Paula er en katastrofe både for deg og meg.
Jeg har prøvd å frigjøre meg gang på gang, men hun slipper meg ikke.
Og jeg er på en måte besatt av henne.
Det høres melodramatisk ut å være besatt av noen,-
-men det er det eneste advekate ordet.
I begynnelsen kjempet jeg imot, men nå lar jeg det bare gå til helvete.
Jeg er faktisk ganske fornøyd med å ha det slik.
-Du har virkelig kommet ille ut. -Jeg vet ikke.
Jeg vet ingenting.
Kom og ligg inntil meg.
Kom da.
Kom.
Jeg vil at du skal ligge med meg. Det kan du vel gjøre.
For gammelt vennskaps skyld.
Nå skal du ligge her i armene mine...
...så skal vi sove begge to.
Jeg tror ikke jeg kan sove. Det er nok best at jeg pakker og drar.
Legg deg ned og lukk øynene, så skal du se at du sovner.
Vi trenger å sove. Det er en anstrengende dag i morgen.
-Jeg skammer meg sånn. -Så, så... Det snakker vi om siden.
Nå er det bare du og jeg.
Vi har igjen noen timer... Bare du og jeg.
Du...
-Vil du pakke eller spise først? -Det får du bestemme.
-Skal du ha te eller kaffe? -Te, takk.
Kan du hjelpe meg med neglen? Den har delt seg.
-Biter du på neglebåndene igjen? -Har du sett Speers memoarer?
Jeg trodde du hadde lest den, så jeg lånte den til mor.
Du har knekt hele neglen. Jeg må klippe helt ned. Nå blør det også.
-Hva gjør du med neglene dine? -Takk, det holder nå.
-Tar du med barbermaskinen herfra? -Jeg må opp i huset uansett.
Jeg kan ta den som er der.
-Vil du ha kvitteringen til renseriet? -Ja, det er like greit.
-Hvor er det? -Storgatan, tvers overfor kirken.
-Disse vil jeg ikke ta med meg. -De kan være gode å ha til vinteren.
-Hvilke pyjamaser vil du ha med? -Lag frokost isteden, så pakker jeg.
-Blir du sjenert når jeg hjelper deg? -Jeg syns det er litt uanstendig.
Sånn.
-Hva glor du på? -Ingenting.
-Hva skal jeg gjøre med posten din? -Jeg sender deg adressen min.
Du kan ettersende viktige brev. Regninger kan du betale med postgiro.
Rørleggeren skulle reparere badet før vi kom hjem. Har du snakket med ham?
Du har kanskje glemt det i kaoset. Skal jeg si fra så det blir gjort?
Jeg har ringt ti ganger, men ikke fått tak i ham. Jeg har ikke glemt det.
-Hva skal du gjøre med bilen din? -Paulas søster skal ta seg av den.
Det er unødvendig at den bare står. Hun har nettopp flyttet ut av byen.
Men kan du ringe tannlegen? Jeg glemmer sikkert å avlyse.
Hva skal vi gjøre med din fars fødselsdag? Vi skal jo dit på middag.
-Jeg er takknemlig om du ringer. -Ja, det er nesten det verste.
-Kan jeg ikke skrive? -Hovedsaken er at du ikke glemmer det.
Det med foreldrene er det verste.
-Hva sier jeg til frøken Andersson? -Jeg gir blaffen i vaskedamen!
Hun har vært oss hos i ti år og kjenner oss godt.
Hun er lojal og uunnværlig.
Det er like greit at du får vite det. Hun overrasket Paula og meg en morgen.
Jeg visste ikke at dere hadde endret dag. Plutselig sto hun der i rommet.
Bilen min hadde gått i stykker, og vi var et sted i nærheten.
Jeg syntes ikke det gjorde noe at vi overnattet hos oss.
Jeg ba vaskedamen holde munn.
Hun oste av moralsk indignasjon, opphisselse og lojalitet mot deg.
Så lagde hun frokost og behandlet Paula som et uskyldig offer-
-for mine dyriske drifter.
-Hvorfor sier du ingenting? -Da trenger jeg ikke snakke med henne.
-Hva er det, Marianne? -Det går snart over.
Hva skal jeg si til jentene? At du har forelsket deg i en annen og dratt?
En utmerket formulering, og sann. Jeg venter ingen forståelse fra dem.
Jeg må reise nå hvis jeg skal slippe morgenkøene.
-Ha det, Marianne. Ta vare på deg selv. -Ha det.
-Jeg er kanskje tilbake om en uke. -Bare det var så vel.
Vi kunne begynt på nytt med alt, gravd opp all rutine og slapphet.
Vi skulle snakket med hverandre om alt og funnet ut hva vi gjorde galt.
Jeg ville aldri kommet med noen anklager, jeg lover det.
Johan. Dette er så uvirkelig. Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre.
Johan! Du lar meg stå utenfor...
Alle andre løsninger ville vært bedre enn denne.
Lov at du kommer tilbake, så jeg får noe...
Du kan ikke la meg være uten håp? Selv om du ikke vil, kan du vel si det...
Jeg må gå nå! Marianne!
Fredrik? Det er Marianne. Unnskyld at jeg vekte dere. Er Birgit der?
Nei, det gjør ingenting. La henne sove.
Hvordan har dere det? Liker du å være alene om morgenen?
Jeg skal ikke plage deg lenge.
Det er overskyet her. Så fint du har det.
Fredrik. Det er noe jeg må snakke med deg om.
Jeg må bare ha noen å snakke med. Du og Birgit er jo vennene våre.
Jeg må...
Jeg... Det er helt uvirkelig, Fredrik.
Det er slik at...
Jeg er helt på gråten. Jeg vil ikke gråte, for da blir det mye verre.
Det er slik at... Johan er blitt forelsket i en annen kvinne.
Hun heter Paula. De skal reise til Paris i dag.
Kan du ikke snakke med ham og be ham vente? Han trenger ikke reise straks.
Hva sier du? Har du allerede snakket med ham?
Jeg forstår.
Jeg forstår...
Har du og Birgit visst om det hele tiden?
Har dere visst om det hele tiden og ikke sagt noe til meg?
Hva slags venner er dere? Hvordan kan dere være så illojale mot meg?
Jeg bryr meg ikke om hva du sier!
Vi har møttes gang på gang, og dere har sittet der og visst...
...og ikke sagt noe. Fy faen!
Fy faen, hva slags venner er dere? Dra til helvete med forklaringene dine!
Det ville være interessant å få vite hvor mange andre som vet om det.
Ganske mange, ja. Det er jo godt å få vite!
Dere har sett "Paula", tredje avsnitt i "Scener fra et ekteskap".
Mens dere ser på vakre Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann og Erland Josephson spilte rollene.
Sven Nykvist har fotografert. Lasse Karlsson har vært assistent.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Masker: Cecilia Drott
Lyd og miksing: Owe Svensson. Hans assistent: Arne Carlsson.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
Produksjonsleder: Lars-Owe Carlberg. Laboratoriet heter Filmteknik.
Der har Nils Melander gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö i 1973.
Johan og Marianne har vært lykkelige i ti år sammen med sine to døtre.
Konflikter er blitt løst i samråd.
Risikable sannheter og utbrudd er blitt undertrykt.
En kveld kommer Johan til sommerhuset der Marianne og jentene er.
Han meddeler sin hustru i bryske orde- lag at han har forelsket seg i Paula.
Neste morgen skal han reise til Paris sammen med henne.
Han har til hensikt å være borte i minst åtte måneder.
Han vil bryte med alt det gamle og snakker med en brutal oppriktighet.
Marianne rammes uventet og uhyggelig smertefullt.
Etter en natt med heftige følelses- utbrudd pakker de kofferten hans.
Når han skal gå, bønnfaller hun ham, nesten ydmykende, til å bli.
Men han reiser like fullt.
Når han har reist, ringer hun en felles venn for å be ham megle.
Av ham får hun vite at ganske mange i omgangskretsen-
-har kjent til Johans forhold med Paula over betydelig tid.
Dette blir nok et voldsomt sjokk for Marianne.
TÅREDALEN
Hei. Vær så god og kom inn.
-Så søt du er. For en fin bluse. -Syns du det? Jeg kjøpte den nylig.
-Den er kanskje litt pikeaktig. -Den kler deg godt.
Skal du ikke ta av deg? Det blir nervøst å stå sånn.
Jeg er også nervøs. Jeg har ikke gjort noe fornuftig på hele dagen.
-Det har jo gått et halvt år. -Hvordan har det seg...?
Paula er i London en uke.
-Vil du ha noe å drikke? -Gjerne whisky uten is, takk.
-Det er beroligende for magen. -Har du begynt å drikke whisky nå?
-Skål. -Hei.
Jentene overnatter hos tante Berit til gjensidig begeistring.
I kveld skal de på teater, og i morgen drar de ut på landet.
Ja, det kunne vært tungt å treffe barna. Hvordan har de det?
Vi må skrive opp fødselsdagene i almanakken din så du ikke glemmer dem.
Jeg kjøpte presanger fra deg, men det gjennomskuet de.
Du kan vel be dem ut på middag eller ta dem med på kino.
Du lar jo aldri høre fra deg til dem. De snakker sjelden om deg.
-Det er vel forståelig. -Paula bør la deg komme hit.
-Skal du bare moralisere, så går jeg. -Hun er jo så vanvittig sjalu.
-Er du så feig at du ikke sier fra? -Ja.
-Unnskyld. -Det gjør ingenting.
Jeg vet at du syns situasjonen er urimelig, men ikke kjeft på meg.
-Vil du ha mer whisky? -Ja takk.
-Hvordan går det ellers, Johan? -Det er vel som vanlig.
-Hvordan har du det? -Jeg klager ikke. Det kunne vært verre.
Det var kanskje en dum idé å møtes. Vi bare sårer hverandre.
Da syns jeg at vi skal spise. Vi er nok sultne. Derfor er vi irritable.
Det syns jeg er et veldig godt forslag.
Kom.
Du ser ikke klok ut i den frisyren. Og du har lagt på deg noen kilo.
Jeg må innrømme at jeg blir kåt av å være så nær. Hva gjør vi med det?
Vi kan vel spise først, så får vi se siden.
-Vær så god sitt. -Du har kjøpt nytt servise.
Det er arvegods. Tante Elsa døde for et halvt år siden.
Jeg arvet masse utstyr, hun trodde at jeg var så huslig.
Det meste var ubrukelig, men serviset er pent.
Det blir bare en gryte og litt ost og rødvin etterpå.
Jeg har ikke rukket å ordne noe annet, men du pleier å like maten min.
Det lukter veldig godt. Har du hørt at Martin skal gifte seg igjen?
Jeg traff dem i byen. De var flaue over at de ikke hadde tatt kontakt.
-Jeg syntes synd på dem. -Hans nye er et fjols.
-Men hun skal være rik. -Hennes fars firma gikk jo konkurs.
Da har Martin satset på feil hest.
-Er ikke han blant dine beste venner? -Nei. Hvordan det?
Du høres så fornøyd ut.
En vis mann sa: "Det fins noe i venners ulykke som ikke mishager oss."
-For en god vin! -Det er bare en vin til 6,75.
Det går ganske bra med meg for tiden.
Jeg har fått tilbud om treårig gjeste- professorat ved Cleveland University.
Det er fordelaktig både økonomisk og karrieremessig.
Og jeg emigrerer så gjerne, det fins ikke noe som holder meg her.
Jeg er lei av den akademiske ande- dammen og vil helst ikke bli snytt.
-Jeg flytter i vår om alt går i boks. -Gratulerer.
Da dukker et uuttalt spørsmål opp: Skal du ha med deg Paula?
Svaret er nei.
Kall det gjerne en flukt. Ja, jeg stikker. Det kan passe godt.
Paula har lært meg mye nyttig om meg selv.
Men nå får det være nok. Ærlig talt er jeg ganske lei av henne.
Du syns kanskje at jeg er illojal som snakker dritt om Paula,-
-men hun har ødelagt min lojalitet for lenge siden.
Jeg er så lei av hennes følelsesutbrudd,-
-skrik, tårer, scener, forsoninger og kjærlighetsbevis.
Jeg skal fortelle deg noe.
Det beste var at hun lærte meg å skrike og krangle. Jeg fikk slå henne.
Hvis jeg fortalte det, ville du ikke tro meg.
Iblant har det føltes som et grotesk teater der jeg både spilte og så på.
Vi kunne krangle i flere døgn til vi sank sammen av utmattelse.
Så godt! Jeg snakker bare om meg selv, men jeg blir i så godt humør.
Da kan vi kanskje snakke om skilsmissen.
Hvis du blir borte i flere år, bør vi få orden i saken.
-Det får bli som du vil. -Da tar vi ut skilsmisse.
Jeg vil kanskje gifte meg igjen mens du er i USA.
-Har du noe på gang? -Kanskje det.
Kanskje du skal fortelle litt om deg selv?
-Vil du ha litt mer? -Nei, jeg er både mett og beruset.
Hvordan har du det? Av ditt vakre ytre å dømme, så har du det bra.
-Jeg lurer på om du har en elsker. -Nå skal jeg hente kaffen.
-Du har ommøblert, ser jeg. -Jeg har flyttet inn på arbeidsrommet.
-Hvor er tingene mine? -De står i et magasin jeg betaler.
Jeg syns at jeg burde ha et arbeidsrom, så jeg kjøpte nye møbler-
-og hang opp mine egne bilder som du ikke likte noe særlig.
Var det taktløst? Burde jeg ventet til etter skilsmissen?
Og nå har jeg ordnet det slik at telefonen står i mitt navn.
-Så sur du virker. -Nei, det er vel bra gjort.
Jeg var lei av å sitte og jobbe ved skatollet i soverommet.
Det var ubehagelig. Det viktigste var jo at du kunne jobbe i fred fra barna.
Kom, så skal du få se.
Jeg har fjernet dobbeltsengen. Det var ensomt å ligge i det ene hjørnet.
-Så nå er det litt kyskere. -Hvor plasserer du elskeren din, da?
-Vi treffes hos ham. -For jentenes skyld?
Så dum du er! Jentene maser om at jeg skal gifte meg igjen.
-Vil du ha noe å drikke? -Nei takk.
-Dette er en menneskeverdig bolig. -Du bor utenfor byen.
Vi bor i en betongsak med tre rom i 10. etasje med utsikt til mer betong.
I porten henger det fulle 13-åringer som slår ned pensjonister.
Huset har sprekker overalt, og det trekker så gardinene flagrer.
I to uker hentet jeg vann fra en vannpost. Toalettene streiket.
En unngår t-banen om kvelden.
Og midt i alt sammen er det noe som en gal arkitekt har døpt til piazzaen.
Men det er interessant, for det til- svarer mine forestillinger om Helvete.
-Tror du på Helvete? -Men Paula, hun trives der.
Det stemmer med hennes bilde av verden, og det føles trygt.
Men jeg kan bo hvor som helst, jeg ser på alle bosteder som midlertidige.
En må ha tryggheten i seg. Det hadde jeg ikke da jeg bodde her.
Da var alt rundt oss så viktig.
-Vi ritualiserte tryggheten. -Jeg forstår ikke hva du mener.
All trygghet er forankret i ting utenfor oss selv.
Eiendelene våre, villaen, sommerhuset,-
-vennene, inntekten, maten, foreldrene, helligdagene...
Jeg skal fortelle hvordan min trygghet ser ut. Jeg tenker slik:
Ensomheten er absolutt. Det er en illusjon å innbille seg noe annet.
Ikke vent deg annet enn djevelskap. Alt godt er bare overraskelser.
Ikke tro at ensomheten kan oppheves. Den er absolutt.
En kan dikte et fellesskap, men det er bare dikt om religion og kjærlighet.
Ensomheten er like fullt total.
Det lumske er bare at man iblant rammes av en illusjon av fellesskap.
Men vær oppmerksom på at det er en illusjon.
Da blir det lettere å vende tilbake til ordenen.
Man må leve med innsikten om den totale ensomheten.
Da slutter man å syte og klage.
Da er man ganske trygg.
Man lærer å akseptere meningsløsheten med en slags tilfredsstillelse.
Men man skal ikke slå seg til ro, men streve med sitt som best man kan.
Grunnen til det er man føler seg bedre av å kjempe enn å gi opp.
Jeg skulle ønske jeg var like sikker som deg.
Alt er jo bare ord likevel.
Man formulerer seg for å besverge den store tomheten.
Er det ikke rart? Har du tenkt på at tomhet gjør vondt?
Man kan tenke seg at en ville bli svimmel eller føle seg dårlig,-
-men min tomhet gjør vondt på en fysisk måte.
Den svir som et brannsår.
Det er som da en var liten og hadde grått og hele innsiden verket.
Iblant overraskes jeg over Paulas utrolige politiske fortrøstning.
Den er sann og inderlig. Hun her hele tiden virksom innenfor sin gruppe.
Hennes overbevisning gir henne svar på spørsmål og fyller tomheten.
Jeg skulle ønske at jeg kunne leve som henne.
Jeg mener det virkelig uten noe som helst ironi.
Hvorfor smiler du så ironisk? Syns du at jeg snakker sprøyt?
Det syns jeg også, men det er det samme.
Jeg forstår ikke hva du mener. For meg høres det teoretisk ut.
Det er kanskje fordi jeg aldri snakker om så store ting.
Jeg beveger meg på et annet plan.
Et finere plan, selvsagt.
Et spesielt plan reservert for kvinner med privilegert følelsesliv-
-og lykkeligere, mer jordisk tilpasning til livsmysteriene.
Paula blir også livsprestinne når hun har lest en bok av en forkynner-
-av det nye kvinneevangeliet.
Ja...
Det virker på en måte som om du er veldig skuffet.
Det er bare noe du tror.
Du skal vite at jeg tenker på deg hele tiden.
Jeg lurer på om du har det bra, eller om du er redd og ensom.
Hver dag lurer jeg på hva jeg gjorde galt så det ble som det ble.
Jeg vet at det er barnslig, men jeg tenker slik likevel.
-Hva gjorde jeg galt? -Hvorfor spør du ikke en psykiater?
Jeg går hos en psykiatrisk utdannet lege et par ganger i uken.
-Iblant treffes vi utenom. -Er han elskeren din?
Vi lå med hverandre et par ganger, men det var mislykket så vi sluttet.
Vi konsentrerer oss om mitt interessante sjelsliv isteden.
-Hva har dere kommet fram til, da? -Ingenting.
Jeg prøver å lære meg å snakke.
Jeg kastet ut møblene dine og flyttet inn på arbeidsrommet ditt.
Jeg hadde så dårlig samvittighet samtidig som jeg følte meg djerv.
Men det var jo et resultat, i hvert fall.
-Er du så trøtt? -Unnskyld, det er nok vinen.
Jeg har sovet dårlig, og det er vel spenningen også.
-Du kan gjerne gå hjem hvis du vil. -Ikke vær dum.
Du kan jo sove på sofaen om en time.
Så mye mas om et gjesp. Jeg vil høre om reisene i ditt indre, ikke sove.
-Det er svært interessant. -Det er ikke så mye å fortelle.
Noe rart har jeg kommet på, men det har jeg ikke fortalt legen ennå.
Han har bedt meg skrive ned alt jeg kommer på.
Tanker, minner og drømmer... Det er vanskelig når en ikke er vant til det.
Det blir så stivt, en finner ikke riktig ord og det høres så dumt ut.
Kan du ikke lese det du skrev i går? Jeg vil gjerne høre det.
-Vil du virkelig det? Er det sant? -Ja.
Da skal jeg hente boken. Jeg skrev i flere timer, forstår du.
Jeg sovnet ikke før klokken tre. Jeg så ikke ut i morges.
Det var typisk nå som jeg endelig skulle få treffe deg.
Du er fantastisk søt. Du er virkelig veldig søt, Marianne.
Nei, ingen komplimenter. Nå skal vi interessere oss for sjelslivet mitt.
Gå og sett deg nå.
Johan. Skal du gå og sette deg, kanskje?
Vær så snill, Johan. Gå og sett deg, så leser jeg for deg isteden.
Det ene gode trenger vel ikke å trenge bort det andre.
Jeg har tenkt på deg hele tiden. Hvordan det ville bli om vi lå sammen.
Lengtet etter deg og hisset meg opp. Men hvordan blir det når du går?
Da står jeg deg og lengter etter deg, og jeg vil ikke ha det sånn.
Jeg er jo glad i deg, forstår du ikke det?
Iblant hater jeg deg for det du har gjort.
Iblant tenker jeg ikke på deg på flere timer, og det er så godt.
Jeg har det bra. Jeg har venner, jeg har elskere, jeg har barna mine...
Jeg har en jobb som jeg gjør og som jeg liker.
Men jeg er så bundet til deg. Jeg vet ikke hva det kommer av.
Jeg er kanskje en pervers selvplager, eller rett og slett den trofaste typen-
-som binder meg en gang i livet. Jeg vet ikke.
Det er så vanskelig, Johan.
Jeg vil ikke leve sammen med noen andre enn deg.
Andre menn kjeder meg.
Jeg sier ikke dette for å gi deg dårlig samvittighet-
-eller for å utsette deg for følelsesmessig utpressing.
Jeg vil bare fortelle deg hvordan jeg har det.
Derfor er det uutholdelig om vi kysser hverandre og ligger med hverandre.
Jeg kan ikke forklare det på noen annen måte.
Så går du din vei, og da står jeg og lengter etter deg igjen.
Når jeg har hatt deg på avstand, har det til og med vært litt hyggelig.
Så vi skal ikke ta på hverandre.
Da blir det helt umulig, og så går du din vei igjen.
-Jeg er jo fremdeles glad i deg. -Ikke si det. Det er jo ikke sant.
Tror du ikke at jeg har lengtet etter deg hver dag denne tiden?
Vi hadde det jo bra sammen. Vi var alltid venner og hadde det fint.
Hvis vi liker å ligge med hverandre, kan vi vel gjøre det hvis vi lengter.
Hvorfor skal en ha masse forbehold og tenke på hvordan det føles dagen derpå?
-Er ikke det fryktelig dumt? -Jeg vil ikke, Johan.
Jeg vil absolutt ikke gå her og lengte, gråte og savne deg.
Du må forstå at det er sånn. Ingenting er dummere enn dette.
Hvis du insisterer, kan du gå hjem. Jeg vil ikke ligge med deg.
Jeg prøver jo å forstå, men jeg forstår ikke.
Nå sitter jeg jo her.
Jeg sitter her, og så konsentrerer vi oss om høytlesning isteden.
Jeg går hjem tidlig og ringer Paula og sier at jeg har vært på teateret.
Kan du gi meg litt mer kaffe og konjakk?
Nå føles det så tåpelig.
Jeg vil bare gå og gjemme meg og gråte.
Hvis du vil, så går jeg nå. Vi kan spise middag i morgen.
Ja, det er kanskje best. Forresten. Du må bli.
I morgen går det ikke heller.
-Hei. -Hei.
-Jeg liker deg så godt. -Jeg oppfører meg som en unge.
Det er jo greit. Situasjonen er under kontroll.
Vi klarte krisen.
Jeg skriver så slurvete. Jeg kan ikke lese min egen håndskrift.
I begynnelsen er det ikke så viktig.
"I går ble jeg plutselig grepet av en overmodig munterhet."
"For første gang på ett år følte jeg lyst til å leve."
"Hele nysgjerrigheten på hva dagen kunne bringe med seg."
Og så videre, og så videre... Jo, her.
"Plutselig snudde jeg meg og så på det gamle skolebildet mitt."
"Jeg var ti år".
"Jeg hadde kommet på noe som var forberedt, men ikke gripbart."
"Med overraskelse måtte jeg konstatere"...
..."at jeg ikke vet hvem jeg er."
"Ikke det aller minste."
"Jeg har alltid gjort det mennesker har sagt til meg."
"Så lenge jeg kan huske, har jeg vært lydig, veltilpasset og beskjeden."
"Jeg hadde noen heftige utbrudd av selvhevdelse som liten jente."
"Men jeg husker også at mor straffet avvik fra konvensjonen"-
-"med eksemplarisk strenghet."
"Min og mine søstres oppdragelse gikk ut på at vi skulle være behagelige."
"Jeg var ganske stygg og kantete."
"Og jeg ble stadig informert om dette faktum."
"Etter hvert oppdaget jeg at hvis jeg holdt tankene mine hemmelige,"-
-"og isteden ble pliktoppfyllende og forutseende"-
-"så ga en slik oppførsel uttelling."
"Den virkelig store forfalskningen inntraff likevel i puberteten."
"Alle mine tanker, følelser og handlinger kretset rundt erotikk."
"Men jeg avslørte ikke dette til noen av mine foreldre eller noen andre."
"Så utviklet løgnene, hemmelig- holdelsen og bortvendtheten seg."
"Far ville at jeg skulle bli jurist som ham selv."
"Jeg antydet en gang at jeg ville bli skuespiller"-
-"eller jobbe med teater på en eller annen måte."
"Jeg husker at jeg ble ledd ut. Så har forstillelsen tiltatt"-
-"i mitt forhold til andre mennesker, i forhold til menn."
"Samme konstante forstillelse og fortvilte forsøk på å være til lags."
"Jeg har aldri tenkt: 'Hva er det jeg vil?"'
"Jeg har tenkt: 'Hva vil han at jeg skal ville?"'
"Det er ingen uselviskhet, som jeg har trodd, men ren feighet."
"Og det som verre er, en fullstendig uvitenhet om hvem jeg selv er."
"Jeg har aldri levd et dramatisk liv. Jeg mangler begavelse for sånt."
"Men for første gang føler jeg nå en heftig spenning for tanken på"-
-"å finne ut hva jeg egentlig vil med meg selv."
"I den verdenen der Johan og jeg har levd så ubevisst og selvfølgelig"-
-"fins en grusomhet og brutalitet"-
-"som skremmer meg mer og mer når jeg tenker tilbake på den."
"For å kjøpe en ytre trygghet krever den en høy pris."
"Aksepten av en fortsatt personlighetsødeleggelse."
"Det er lett å tidlig deformere et barns spede selvhevdelsesforsøk."
"For meg skjedde det med injeksjoner av en gift som virker hundre prosent."
"Dårlig samvittighet. Først overfor mor,"-
-"så mot omverdenen, og sist, men ikke minst, mot Jesus og Gud."
"Plutselig kan jeg ane hvilket menneske jeg hadde vært"-
-"hvis jeg ikke hadde latt meg hjernevaske."
"Og jeg undrer på om jeg er redningsløst fortapt."
"Om alle mulighetene til glede for meg selv og andre"-
-"som i utgangspunktet fantes i meg, er døde."
"Eller om de bare sover og kan vekkes til liv."
"Jeg lurer på hva slags kvinne jeg ville blitt"-
-"hvis jeg hadde fått bruke mine ressurser slik de var ment."
"Hadde Johan og jeg giftet oss med hverandre i så fall?"
"Jo, det hadde vi sikkert. For hvis jeg tenker etter helt ærlig,"-
-"så var vi virkelig forelsket i hverandre på en inderlig måte."
"Vår feil var at vi ikke brøt oss ut av familiefelleskapet"-
-"og flyktet langt bort og skapte noe holdbart på egne forutsetninger."
Hallo? Er det deg. Du skulle jo ikke ringe i kveld.
Er du sjalu? Det har du ingen grunn til å være. Det lover jeg.
Høres jeg rar ut? Jeg vil ikke vekke Johan.
Nei, han sitter i stuen og sover som et snilt barn.
Min konversasjon tretter ham så til de grader.
Jeg syns ikke at du skal komme hit. Vi ses i morgen kveld, David.
Vi kan vel spise middag og gå på kino.
Det blir vel bra? Ring meg i morgen tidlig som vanlig.
Det er vel ikke så underlig at jeg høres rar ut.
Jeg kan ikke sitte her og kurre i telefonen. Johan har kanskje våknet.
Nå skal jeg vekke min kavaler, takke for i kveld og sende ham hjem.
Du kan ringe igjen om en time. Det er bra.
Ha det. Nei, han har ikke prøvd å kysse meg.
Alt har vært ganske lidenskapsløst, det lover jeg. Ha det.
Fanken også at jeg skulle sovne. Det du leste, var virkelig interessant.
Kan du tilgi meg? Kan du lese mer? Jeg forstår at du er veldig såret.
-Kan du ikke lese mer? -Jeg syns du skal gå hjem og sove.
-Jeg er ikke såret, det lover jeg. -Det er kanskje like bra at jeg går.
Du kan vel la høre fra deg, for barnas skyld.
-Ja, det er klart. -Du er alltid velkommen, det vet du.
Var ikke Paula så sjalu. Hun har sine grunner, det er synd på henne.
-Når får du vite om reisen? -Om en måneds tid.
-Jeg kan vel få høre hvordan det blir? -Jeg ringer, eller så skriver jeg.
Hva skal vi gjøre med skilsmissen? Vi må ta en avgjørelse.
-Vil du gifte deg om igjen? -Det kan jeg ikke vite nå.
-Jeg vil vente. Syns ikke du det? -Jeg vet ikke hva jeg syns.
-Du sover vel hos meg i natt? -Jeg sover hos deg i natt.
-Hvordan føles det? -Jeg er litt redd.
Da får vi vel ta mot til oss.
Vi må jo ikke ligge med hverandre.
Vi kan bare holde hverandre i hånden og sove.
Det er så godt å være hos deg.
Yndlingspyjamasen din er der inne.
-Så søt du er. -Nei, jeg er for tykk.
Ingen kan tro at du har to barn.
Ikke se på meg, jeg blir så sjenert.
Hei.
La den ringe, det er ikke noe viktig.
Det er kanskje elskeren. Hva kan han ville på denne tiden?
-Vet han at jeg er her? -Selvfølgelig vet han det.
Fanken så sta han er!
Jeg kan like gjerne svare.
Hei. Nei, jeg kan ikke snakke nå.
Ja, Johan er her.
Vi har gått og lagt oss, om du absolutt vil vite det.
Det forstår jeg. Hva vil du at jeg skal si?
Jeg er lei for det, det er helt sant. Det vet jeg ikke.
Det er veldig snilt om du ikke ringer mer. Overhodet!
Prøv å reagere som en voksen person. Det er trist,-
-men nå vil jeg ikke snakke med deg. Ha det bra og ta vare på deg selv.
-Det var elskeren, forstår jeg. -Det er blitt "ekselskeren".
-Du trengte ikke si at jeg var her. -Kanskje jeg skulle invitert ham?
Er du forelsket i ham?
Av og til spør du så fryktelig dumt at jeg bare har lyst til å kverke deg.
-Jeg kan gjerne si hvordan jeg har det. -Er du sint, nå?
Nei, men jeg er på gråten. Feilen med meg er at jeg ikke kan bli sint.
Jeg skulle ønske jeg en gang i livet kan bli så sint som jeg har grunn til.
Det ville nok forandret livet mitt. Men det spiller ingen rolle her.
Du snakket om ensomhet i ettermiddag.
Det du sa om at en skal være ensom og sterk.
Jeg tror ikke på ditt ensomhetsevangelium.
Jeg tror bare at det er et tegn på svakhet.
Hva er det, Marianne?
-Det er så ydmykende. -Hva da?
Jeg tenker på deg og jeg tenker på meg og jeg tenker på framtiden.
Jeg forstår ikke hvordan du skal klare deg uten meg.
Iblant tenker jeg at jeg må ta vare på Johan.
Han lever på mitt ansvar.
Det er en min oppgave å sørge for at Johan har det bra.
Bare da får livet mitt en mening.
Jeg tror ikke at man kan leve ensom og sterk.
Man må ha noen å holde i hånden.
Johan. Jeg tror vi må jobbe med å reparere ekteskapet vårt.
Jeg tror forholdet vårt er vår store og unike mulighet i livet.
Jeg tror vi spiller tiden. Du kan ikke reise bort fra meg i flere år.
Du kommer til å bli så usikker og redd hvis jeg ikke tar vare på deg.
Unnskyld at jeg gråter. Det er ikke meningen.
Hva er det? Får du ikke sove?
Jeg må gå hjem. Jeg får bare angst av å ligge her. Unnskyld.
-Det er jo Paulas håndskrift. -Det er et brev fra Paula til meg.
Jeg fikk det før hun reiste til London. Du må lese det her og nå.
"Kjære Marianne. Du blir nok overrasket, dette er ikke vondt ment."
"Jeg tok oppdraget i London for å bryte den onde sirkelen av sjalusi."
"Johan kommer til å oppsøke deg når jeg reiser, men det er min egen skyld"-
-"siden jeg har hindret ham i å treffe deg og barna."
"Bare det kunne gjøres ugjort." Typisk Paula, like smart som alltid.
Hun vil at vi skal bli venner. Hun holder ikke ut med fiendeskap.
Det er jo gripende. Det mest gripende er at du tror henne.
"Johan er den mykeste, snilleste og mest ømme personen jeg har møtt."
"Han eier ikke selvtillit selv om han vil virke flink og modig."
Man kan si hva som helst til hvem som helst, noe vil alltid stemme.
Dere har sett del fire av "Scener fra et ekteskap". Den heter Tåredalen.
Mens dere ser på vakre bilder fra Fårö forteller jeg hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann og Erland Josephson spilte hovedrollene.
Sven Nykvist har fotografert og Lasse Karlsson var hans assistent.
Klær: Ingrid Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg.
Masker: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson og Arne Carlsson var hans assistent.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
L.Carlberg var produksjonsleder og laboratoriet heter Filmteknik-
-der Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele ble produsert på av Cinematograf på Fårö.
Året er 1973.
Johan og Marianne har vært gift i ti år.
De har levd i materiell trygghet i en beskyttet verden blant slekt og venner.
Plutselig meddeler Johan at han har forelsket seg i den unge Paula.
De vil reise utenlands i åtte måneder, og han vil bryte opp fra ekteskapet.
Nå har det gått et år, og Marianne har kommet seg etter sjokket.
En dag vil Johan treffe henne. Hun inviterer ham på middag hjemme.
Når han kommer, er begge sjenerte og reserverte.
Johan er blitt tilbudt et professorat ved et amerikansk universitet.
Han er glad og beæret over det, og nå vil han bli kvitt Paula-
-som er blitt ganske besværlig i sin dramatiske og krevende kjærlighet.
Marianne prøver å fortelle om sine forsøk på å finne en ny livsform-
-som kan være mer sann enn hennes tidligere.
Begge er usikre, engstelige og sårbare.
De går til sengs sammen.
Men etter et håpløst forsøk på tilnærmelser går Johan sin vei.
Marianne er alene igjen.
ANALFABETENE
Unnskyld at jeg er sen.
Far ringte da jeg skulle gå, og han ble så omstendelig.
Han blåste i at jeg hadde det travelt.
-Hei. Hvordan har du det? -Jeg er forkjølet.
Først hadde jeg bare vondt i halsen.
Så ble det en fæl snue som har gått ned i luftrørene, og nå har jeg hoste.
-Huff, da. -Jeg har feber, og det er ubehagelig.
Jeg hadde tenkt å avlyse møtet,-
-men du skal jo reise utenlands, og papirene må jo til retten.
Stakkars Johan. Jeg håper at Paula tar seg av deg.
Paula er forkjølet og har omgangssyke. Det er veldig romantisk.
Dere klarer det sikkert.
Så fornøyd du virker. Er det noe spesielt?
Det er bare hyggelig å reise bort, og så er det jo vår.
Og jeg har nytt skjørt. Hva syns du? Er det ikke fint?
-Fargen kommer ikke til sin rett her. -Det er vel fin.
Så fint at vi kunne møtes på arbeidsrommet, så sparer vi tid.
-Det er ikke så hyggelig her. -Det passer til skilsmissepapirer.
Her er avtalen som Henning har opprettet, ordrett som vi bestemte.
-Da trenger jeg ikke lese gjennom. -En må lese alt en skriver under på.
-Så sur du er. -Jeg er ikke sur.
Og her er en oversikt over fordelingen av felles ervervede gjenstander.
Det er bare for hukommelsens skyld. Den skal ikke signeres.
Men her står det at du skal ha bestemors ur, det må være feil.
-Den har jeg fått. Det snakket vi om. -Det kan jeg ikke huske.
Er du så glad i den, får du beholde den. Men den er min.
-Du har naturligvis rett. Ta det, du. -Se etter at jeg ikke har tatt annet.
Sarkasmer er bortkastet. Jeg har snue og er deprimert.
-Vil du ha et glass fin konjakk? -Ja, det syns jeg vi skal ha nå.
Jeg fikk en flaske av Egeman. Han holdt foredrag i Paris og fikk en eske-
-av takknemlige kolleger. Skål.
Hva syns du? Jeg syns at det gjør godt.
Jeg syns også at det er godt. Jeg liker ikke konjakk ellers.
Jeg føler meg bedre allerede.
-Men det er vanskelig å skilles. -Det er bare noen papirer.
Vi har levd fra hverandre lenge og treffes nesten aldri.
Vi er overens, men likevel sitter en der med dårlig samvittighet.
-Det er underlig. Johan! -Hva?
-Det er så underlig. -Ja, det er det.
Da jeg kjørte hit, var jeg i godt humør og bestemte meg for ikke å gråte.
Du sa jo at du hadde dårlig samvittighet.
Er det ikke hyggeligere å sitte i sofaen?
Vi slokker det grusomme lyset i taket.
-Hvordan kan du ha det så utrivelig? -Sofaen er ikke så behagelig heller.
Jo da, hvis en legger føttene på bordet.
-Vil du ha mer konjakk? -Gjerne.
-Har du det bra nå? -Veldig bra.
-Er du alene her i kveld? -Nei, det er en nattevakt her.
-Så hyggelig. -Har en snue, er ingenting hyggelig.
Slutt å syte sånn. Det er sikkert ikke dødelig. Skål.
-Dette blir bare bedre og bedre. -Du er virkelig i godt humør.
-Jeg er faktisk litt forelsket. -Er det fremdeles denne David?
Nei, det er over. Ikke bry deg om det. Gi meg et kyss.
-Men jeg har jo snue. -Jeg blir aldri smittet av deg.
-Var det som du tenkte deg? -Mye bedre.
Legg hånden på brystet mitt.
-Her du tenkt å forføre meg? -Ja, det har jeg.
På teppet. Vegg til vegg og alt mulig. Her og nå.
Ville ikke det vært hyggelig? Du ser mistenksom ut.
Er du redd for nattevakten? Vi er jo gift fremdeles. Kom.
Kom og legg deg oppå meg.
Man burde elske på golvet oftere.
-Johan. Lås døren. -Det kommer ingen.
-Jeg er litt prippen. Lås døren. -Jeg er kanskje også redd nattevakten.
-Skynd deg litt. Han lyter kanskje. -Nei, han går rundt.
Bør du ta av deg buksen når du er så forkjølet?
-Du får vel varme meg. -Så du ikke blir kald på stumpen.
Stakkars lille mann som har det så trist.
Du skal kysse meg. Jeg liker å bli kysset av deg.
Johan. Tenk om...
Du skal lukke øynene. Jeg blir så selvbevisst når du ser på meg.
Nå skal du legge hendene på hoftene mine. Sånn.
Det er deilig.
Tenk om nattevakten kommer nå.
Da får han være med. For vi er jo så grenseløst frigjorte.
Nå skal vi bli her hele natten og bare drikke...
...og elske.
Og i morgen skal vi levere skilsmissepapirene.
-Hva tenker du på? -Det skulle du vel gjerne visst.
-Er du sulten? -Det er jeg hele tiden.
-Hva med biff tartar og en stor øl? -Du får ikke gå ut med meg.
-Jeg er jo i Uppsala med elevene. -Stakkars Paula.
I så fall går jeg gjerne med deg ut og spiser.
-Har du et toalett i nærheten? -Ja, til venstre i korridoren.
Nå skriver vi under og går ut. En verdig avslutning på et godt ekteskap.
Jeg vil lese gjennom dette hjemme.
Skal vi begynne å forandre på det nå?
Du sa jeg at man ikke skal skrive under på noe en ikke har lest.
Da setter vi oss her og leser gjennom alt fra begynnelse til slutt-
-så du ser at jeg ikke har lurt deg.
-Hvorfor ble du så sint? -Jeg er ikke sint. Skal vi lese?
-Er du forbannet? -Ja, men jeg skal beherske meg.
Jeg er jo vant til å beherske meg når det gjelder dine nykker.
Skal vi forlate denne uinteressante diskusjonen? Jeg skal jobbe i morgen.
-Skal vi ikke ut og spise heller? -Nei, jeg er glad for det jeg har fått.
-Hvem er det som har nykker nå? -Hør her, Johan!
Det er meningsløst å snakke nå. Jeg skal prøve å beherske meg.
Jeg legger papirene i en konvolutt som du kan ta med hjem til deg.
Så kan du og Paula kontrollere at jeg ikke har lurt deg.
-Hva er det snakk om, Marianne? -Ingenting.
-Vi var jo så gode venner nettopp. -Ikke glem Evas bursdag på tirsdag.
-Glemmer jeg ofte barnas bursdager? -Nei, jeg minner deg jo på dem.
Jeg vil at du skal betale frankriketuren hennes.
-Hva koster den, da? -Omtrent 2000 kroner.
-Det er utenkelig! -Du kan vel låne av moren din.
-Jeg har lånt for mye av mor. -Jeg har ikke råd.
-Karins regulering kostet 1000. -Kan de ikke få tannpleie på skolen?
Eva får avlyse frankriketuren. Man kan ikke få alt man peker på.
Hun er utrolig bortskjemt og uoppdragen.
Hun var hos mor forleden. Hun var helt rystet over oppførselen hennes.
Sa moren din det? Det er håpløst. Men hun er i en vanskelig alder.
-Du ha litt kustus på jentene. -Hva er det for snakk?
Vi kan snakke om alt, og det er jeg takknemlig for.
Så får man blåse i oppførsel og bortskjemthet.
-Jeg har ingen penger til Evas tur. -Det får du fortelle henne selv.
Hvorfor? Du har omsorgen. Jeg betaler bare bidrag som jeg må skatte av-
-og som uthuler økonomien min.
Skal jeg dessuten ha en masse idiotiske utgifter?
Det er ikke barnas skyld at du forlot oss for en annen!
-Hvordan kan du si noe sånt? -Unnskyld, det var dumt sagt.
Jeg får vel snakke med datteren vår, selv om vi ikke kommuniserer.
Når hun kommer hjem til meg, leser hun Donald eller ser på tv.
Jeg får bare enstavelsessvar, og Paula får ingen svar.
Hun formulerer bare setninger hvis jeg bestikker henne med penger eller kino.
Men når hun ringer vennene sine, går kjeften i flere timer.
-Noen farsfølelser foreligger ikke. -Så latterlig du er som sier sånt.
-Latterlig og barnslig. -Nettopp. Det er ikke morsomt.
Jeg satte dem til verden gjennom en feiltakelse og har betalt en formue.
Jeg nekter å spille farsrollen, og jeg liker ikke barna.
-Hvorfor er du taus? Er du sint? -Jeg tenker.
Du var annerledes mot barna før.
Husker du hvor glad du var da jeg hadde stor mage-
-og hvor ivrig du var over at Eva skulle få et søsken?
Husker du hvor mye du holdt på med jentene og var med på å stelle dem?
Vi delte alt. Barnepleieren sa opp i ren desperasjon.
Du var sammen med jentene hele tiden. Du leste for dem og lekte med dem.
Du var så øm og varm og tålmodig. Mye mer tålmodig enn meg.
Husker du hvor bekymret du var når de var det minste syke?
Du hadde bedre lag med dem enn meg. Og de elsket deg.
Husker du lørdagskveldene vi hadde sammen?
Hva var det som skjedde?
Hva var det vi gjorde som var galt?
Når ble barna likegyldige for deg?
Når ble du likegyldig for barna?
Hvor ble det av kjærligheten og omsorgen?
-Og gleden? -Jeg gråter ikke over spilt melk.
Barna vokser opp, relasjoner brytes.
Kjærlighet tar slutt, liksom ømhet, vennskap og samhørighet. Slik er det.
Iblant er du og jeg som to bortskjemte og favoriserte søndagsbarn-
-som har sløst bort våre ressurser. Nå er vi fattige, bitre og sinte.
Jeg skal fortelle deg noe banalt. Vi er følelsesmessige analfabeter.
Vi kan alt om kroppen, jordbruk i Pretoria,-
-og at kvadraten på hypotenusen er lik summen av kateternes kvadrat,-
-men vi har ikke lært et eneste ord om sjelen.
Vi er bunnløst og uhyggelig uvitende om oss selv og andre.
Nå gjesper du, og da er foredraget slutt.
Skal du ha en konjakk til? Så kan vi bestemme om det blir noen middag.
-Jeg er ikke enig med deg. -Jeg skal fortelle noe rart.
Gjesteprofessoratet har gått til helvete. Det spiller ingen rolle.
-Så forferdelig kjedelig. -Ja, en blir litt lei seg.
Det var som vanlig noe lureri. Først utsatte de turen.
Så fantes det ikke penger, men så fikk Åkerman dra, og der satt jeg.
Sånn kan det gå. Det skjedde i mai.
Jeg trengte permisjon. Da måtte jeg kontakte universitetsledelsen.
Da var de nødt til å fortelle at det var Åkerman som skulle dra.
Han har forsket mye i det siste, men det er klart at det var noe lureri.
Jeg forstår ikke mentaliteten her.
For noen uker siden skulle vi til Oslo på en kongress.
Plutselig blander departementet seg inn og sier at vi ikke kan dra.
Dels fins det ikke penger og dels må vi være hjemme og gjøre jobben vår.
For et språk!
Vi er vel ingen skolebarn som har tenkt å skulke!
Er det slik man blir behandlet nå? Man har ingen verdi.
Man er besværlig. Og har man ikke riktige politiske oppfatninger.
Ikke progressiv.
Ikke til venstre for venstre.
Gammel.
Utslått i det store kappløpet. En kan le seg i hjel.
Jeg fyller 45 år til sommeren.
Jeg kan antakelig leve i 30 år til.
Ja... Objektivt sett er jeg allerede et kadaver.
I 20 år kan jeg forsure mitt og andres liv bare ved å finnes.
Jeg betraktes som en dyrebar uproduktiv enhet-
-som burde rasjonaliseres bort.
Og dette skal være ens beste år! En kan gjøre nytte og har erfaring.
Men nei, da! Ut med dritten!
La faenskapet gå til han råtner!
Jeg er så forbannet sliten. Marianne...
Bare jeg torde, ville jeg gitt opp alt og flyttet ut på landet-
-eller bedt om en liten jobb ved en skole i en småby.
Av og til synes jeg at det ville vært godt å... Æsj.
Ja, sånn har jeg det.
Paula har en svært ambivalent innstilling til situasjonen.
Av og til sier hun at hun elsker meg,-
-og iblant at jeg er en verdiløs parasitt på velferdssamfunnet.
Iblant tier hun og pakker kofferten.
Jeg vet ikke hva som ville vært den største lettelsen for meg.
Forresten, Marianne...
Jeg tror at hun bedrar meg. Men det gjør ikke så mye.
Sjalusien min har i prinsippet gått over.
Egentlig har alt gått over.
Jeg vet knapt lenger hvem jeg er.
Det er noen som har spyttet på meg, og jeg drukner i splyttklysen.
-Hvorfor sier du ingenting? -Der er merkverdig...
Da jeg kom, ville jeg ligge med deg for å se om jeg følte noe.
Men jeg følte ikke annet enn litt snill vennskap.
Vet du hva jeg tror? At jeg holder på å bli fri fra deg.
Det har tatt lang tid og gjort ulidelig vondt, men nå er jeg fri.
Jeg kan begynne å leve mitt eget liv, og det føles fantastisk deilig.
-Da får jeg vel gratulere. -Jeg vet ikke hvorfor jeg sier det nå.
Det er vel grusomt siden du har det så vondt, men det bryr jeg meg ikke om.
Jeg har tatt for mye hensyn til deg, og at det drepte kjærligheten.
Hvis jeg hadde tillatt meg selv å ikke ha dårlig samvittighet,-
-ville jeg sett at alt vi gjorde mot hverandre, var galt.
Husker du etter Karins fødsel? Da vi ikke kunne ligge med hverandre.
Vi sa at det var selvsagt etter to graviditeter.
Og alle senere resonnementer for at vi ikke ville ligge med hverandre.
Det var varselsignaler. Røde lys og stoppsignaler lyste rundt oss,-
-men vi forsto ingenting. Vi erklærte oss fornøyde.
Jeg syns slike retrospektive utstillinger er utrolig uinteressante.
Jeg blir sprø på deg og dine idiotiske sarkasmer!
Er det bare du som får bestemme hva en får føle og mene?
Fy faen, som jeg hater deg.
Jeg husker at jeg tenkte det ganske ofte: "Fy faen, som jeg hater henne."
Særlig når vi hadde hatt sex og jeg hadde kjent likegyldigheten din.
Så satt du naken på bideet og vasket bort det ekle som kom fra meg-
-som du syntes luktet så fælt.
Da tenkte jeg: "Jeg hater kroppen og bevegelsene hennes."
Jeg skulle slått deg.
Jeg ville slå ned den hvite harde motstanden du utstrålte.
Men vi snakket om hvor hyggelig vi hadde det sammen, tross alt.
Forklar meg da hvorfor jeg har det så bra nå.
-Jeg gjør alt den andre mannen ber om. -Bare vent.
Om en stund gifter dere dere, og da blir du likedan mot ham.
Bare vent. Det sitter dypt.
Så begynner du å lete etter en ny elsker som kan befri deg fra avskyen.
-Jeg vet at du tar feil. -Det fins noe som heter vanlig ømhet!
Det fins noe som heter normal, selvsagt sanselighet.
Kroppslengsel, for eksempel!
Men alt det er blokkert for deg.
Tror du ikke at jeg også led av at vi ikke hadde det bra?
Jeg lurte om det skulle være så usselt. Om det skulle være slik?
Vi satte oss ned og beroliget oss med at det seksuelle var en bisak.
Vi hadde det jo bra på alle andre måter.
-For et selvbedrageri, Johan! -Du glemmer noen ubehagelige ting.
-Da kan du opplyse meg om det. -Vet du hva du gjorde?
Du utnyttet kjønnsorganet ditt. Det ble en handelsvare.
Fikk jeg ligge med deg en dag, ville du slippe den neste.
Var jeg hjelpsom, fikk jeg et nyp.
Våget jeg å komme med kritikk, hevnet du deg ved å trekke deg unna.
Det er fullstendig grotesk! Du var verre enn den verste hore!
-Du ville aldri høre sannheten! -En jævla kvinnesannhet?
Tror du at du kan tråkke på meg så mye du vil?
Skulle jeg være et surrogat for din mor? Maset om at jeg forsømte hjemmet!
-At jeg lot mitt yrke komme først. -Det er ikke sant!
Jeg hørte ikke annet de første årene. Dere ga meg bare dårlig samvittighet.
Du og moren din og foreldrene dine ga meg dårlig samvittighet.
Og så var jeg en dårlig elskerinne også!
Krav og urettferdighet overalt! Klaging og masing og faen ta deg!
Hevnet jeg meg med kjønnsorganet, var ikke det noe rart.
Jeg hadde en kompakt overmakt mot meg. Deg, mor, dine foreldre og samfunnet.
Når jeg tenker på hva jeg har holdt ut med og er blitt fri fra,-
-så vil jeg skrike! Og jeg sier deg: Aldri, aldri mer!
Du klager over at du er blitt overkjørt og utintrigert.
Og det fortjener du jammen meg!
Jeg skulle ønske du fikk det kjørt ned i halsen at du er en parasitt!
-Nå er du fullstendig grotesk! -Hva så? Jeg er blitt sånn!
Men forskjellen mellom oss er at jeg ikke gir meg.
Jeg skal fortsette å leve i virkeligheten slik som den er!
For det jeg liker bedre enn alt annet, er å leve!
Jeg liker å ta meg gjennom motgang. Jeg ber ikke om hensyn!
Bra. Da slipper vi medlidenhet og kan kaste dårlig samvittighet i søppelet.
Vi begynner å bli menneskelikende, du og jeg.
Feilen var at vi møttes, forelsket oss og ville leve sammen.
For en fiasko! Da skriver vi under på papirene så fort som mulig.
Så deler vi på bryllupsgavene og sier: "Det var jo synd det var en tabbe."
Jeg vet hva du har tenkt hele kvelden. Du vil ikke ha skilsmisse.
-Det er det dummeste jeg har hørt. -Bevis det motsatte og skriv under!
Johan, hvis du skal være ærlig... Se på meg, Johan!
Du har angret deg. Du vil ikke skilles. Du ville si det i dag.
Hvis det var slik, er det en forbrytelse? Jeg innrømmer nederlaget!
Jeg er lei av Paula! Jeg lengter hjem!
Jeg vet alt. Du trenger ikke se på meg sånn.
Jeg er mislykket og på vei utfor.
Og jeg er redd og hjemløs.
Dette er ikke riktig øyeblikk å be deg gjenoppta ekteskapet på.
-Vil du appellere til medlidenhet... -Jeg vil bare være ærlig.
Jeg var knyttet til deg på en dypere måte enn jeg forsto.
Jeg var avhengig av hjem og familie, ordnet liv og rolig hverdag.
Jeg er lei av å være alene. Ensomhet med Paula er en verre ensomhet.
Jeg holder ikke ut med noen av delene!
Jeg kan ikke snakke om dette. Nå vet du i hvert fall alt.
Jeg lurer på hvordan det ville vært.
Jeg vet at det ville blitt mye bedre enn det har vært.
Jeg vet at vi ville bli mer forsiktig med hverandre. Tror du ikke det?
Snart ville vi falle tilbake til gammel oppførsel og mas-
-og våre gamle aggresjoner. Alle forsetter ville være glemt.
Vi ville ikke lært noe. Alt ville blitt som før, eller verre.
-Det ville vært en stor tabbe. -Hvordan kan du være så sikker på det?
Hvor mange ganger må jeg gjenta at jeg ikke føler annet for deg-
-enn rudimentær medlidenhet?
Jeg vil ikke at du skal bønnfalle meg!
Jeg vet ikke om jeg klarer det.
-Det ville vært det aller verste. -Vi kan vel i hvert fall forsøke?
Har du glemt hvordan jeg tryglet og ba om at du skulle komme tilbake?
Har du glemt hvordan jeg gråt og ydmyket meg selv og ba?
Jeg ble til og med religiøs og ba Gud hjelpe meg med å få deg tilbake.
Har du glemt møtene våre? Alle dine halvsannheter og utflukter?
Du var totalt likegyldig overfor meg.
Jeg visste ikke bedre da. Det kan du ikke bebreide meg for nå.
Bebreide? For et fantastisk ord, Johan!
Jeg syns du er vanvittig naiv!
Tror du jeg har gjennomgått alt dette og begynt å leve et normalt liv-
-for at jeg skal ta vare på deg så du ikke bukker under av selvmedlidenhet?
Var du ikke så bedrøvelig, ville jeg ledd deg ut!
Når jeg tenker på hva du har gjort, blir jeg nesten syk av raseri.
Bare se, du. Jeg tåler det blikket. Jeg er herdet!
Visste du hvor mange ganger jeg har drømt at jeg har drept deg.
At jeg myrdet deg, at jeg mishandlet deg!
Bare du visste hvor godt det er å endelig si alt dette.
Du er faktisk veldig vakker når du blir så sint.
Det er jo hyggelig.
Du ser jo bare komisk ut.
Forresten har du leppestift på kinnet også.
Forstår jeg deg rett, mener du at skilsmissen skal gå sin gang.
Akkurat slik vil jeg sammenfatte det jeg nettopp har sagt.
-Vil du ha mer konjakk? -Vi har nesten drukket opp alt.
Da er det vel ikke rart at jeg føler meg litt frigjort og rar.
-Hvordan har du det? -Forkjølelsen virker forsvunnet.
-Jeg har ikke hostet på lenge. -Hvis vi skal snakke litt fornuft.
-Gjorde du ikke det tidligere? -Nei, men det var klokt.
-Jeg sitter jo her og forstår. -Nå skal vi snakke fornuft.
Du bør være glad for at jeg har frigjort meg.
Jeg syns du skal gjøre det samme. Frigjør deg fra alt som har vært.
Så skal du begynne på nytt under helt andre vilkår.
-Nå har du en fantastisk mulighet. -Vil du svare meg på noe?
-Nå høres du patetisk ut. -Hva skal det tjene til?
Jeg har ikke lyst. Jeg har prøvd å si det tre eller fire ganger.
Jeg har ikke lyst til å begynne på nytt.
Det sier du bare fordi du er deprimert. Du vil ha medlidenhet.
Nå traff du spikeren på hodet.
Når jeg tenker på hvordan jeg var for et år siden, er det helt fremmed.
Da jeg lå med deg i dag, syntes jeg at jeg lå med en fremmed mann.
Det var faktisk litt opphissende. Tenk om vi blir gode venner en dag.
Langsomt lærer vi hverandre å kjenne som vi er, og ikke det fæle...
-Hva for noe fælt? -Ja, det maskerte.
Tenk om vi kan lære hverandre å kjenne som de menneskene vi kunne blitt-
-og ikke spille roller som forskjellige krefter har pålagt oss.
Det er umulig. Maskeringen begynner i vuggen og fortsetter hele livet.
-Ingen kan finne seg selv. -Det er ikke sant.
Jeg lever ærligere nå enn jeg noensinne har gjort før.
-Og lykkeligere? -Æsj...
Alt snakket om lykke er bare tøys. Lykke for meg...
...er å spise en god middag.
Jeg er ikke som deg.
Forstår du ikke at hele denne situasjonen skremmer meg?
Jeg føler en stor fristelse til å rive i stykker hele skilsmisseavtalen.
Gang på gang tenker jeg: Med hvilken rett hevder jeg et selvstendig liv?
Innbiller jeg meg at jeg har en oppgave utenfor deg og barna?
Jeg er så fristet til å begynne på nytt sammen med deg.
Jeg er sterkere og mer selvstendig og kunne vært deg til hjelp.
Jeg føler en sånn ømhet for deg, Johan.
Jeg må være helt sprø.
Jeg vet jo at det er nødvendig og riktig at vi skilles.
Det er forferdelig.
Jeg forstår...tror jeg.
-Nå skal vi ikke snakke mer om dette. -Nei.
-Skal vi ta denne middagen? -Jeg er for full til deg.
-Kan vi ikke sitte her litt til? -Du får ikke gjøre meg sentimental.
-Vi setter oss litt i sofaen. -Og jeg skal ikke gråte.
-Ikke snakk så jeg begynner å gråte. -Nei. Sett deg.
Jeg setter meg.
Skal vi ikke dra hjem?
-Mener du hjem til meg? -Ja, naturligvis mener jeg det.
-Nei, det går ikke. -Hvorfor går ikke det?
Fordi jeg har en mann som sitter hjemme og venter.
Han kommer til å bli opprørt over at jeg kommer så sent.
Og for at jeg lukter konjakk og at papirene ikke er skrevet under.
-Er han sjalu? -Nei, ikke noe særlig.
Men han vet om min masochistiske legning.
Vet du hva han sa da jeg gikk?
"Nå vil du ligge med mannen din. Og så får du dårlig samvittighet."
"Du har ikke skrevet under på papiret og vil slå opp med meg."
Kommer du til å fortelle at vi lå med hverandre?
Nei. Det kommer jeg ikke til å gjøre.
-Jeg er trøtt. -Det er sent, og vi har drukket mye.
Vi tar en rask spasertur og går hjem til våre respektive.
-Du er fantastisk. -Nei, jeg liker det sunne.
-Kom, så går vi. -Men papirene.
Papirene.
Da jeg kom, var jeg fast bestemt på at jeg ville skilles.
-Jeg er ikke så sikker lenger. -Det er jo sjenerøst.
Jeg hadde kanskje tenkt å gifte meg. Jeg vet ikke, men jeg tror det.
Han passer meg, og pikene liker ham.
Vi har det godt sammen. Han er skilt og foreslo giftermål.
Jeg følte meg ganske fristet.
Riv i stykker papirene, Johan. Gjør hva du vil.
De er jo ganske betydningsløse. Det er uviktig hvilket navn jeg har.
Gud, for en preken.
-Skal vi gå nå? -Jeg skriver gjerne under.
-Ikke gå. -Jeg skal ringe etter en drosje.
Kan jeg få en bil til Malmrosgatan 45? Ja, nå straks. Takk.
Blir du med? Du har drukket for mye.
-Jeg sitter litt til. -Nei, ikke sitt her alene.
Det kan vel du gi blaffen i. Jeg vil at du skal bli litt til.
Jeg vil ikke bli. Du er trøtt og har drukket for mye.
-Ikke gå! Jeg vil ikke at du skal gå! -Ikke vær dum.
-Ikke vær dum selv. -Ikke gjør dette. Gi meg nøkkelen.
Jeg gir faen i hva du mener.
Nå svirrer det rundt i Mariannes vel- organiserte hode. "Hva gjør jeg nå?".
Er han blitt gal? Vil han slå meg?
-Jeg syns bare at du er komisk? -Jaså?
Hvorfor ler du ikke da? Jeg syns du ser redd ut.
La meg i det minste få ringe og avbestille drosjen.
Hvorfor det? De venter bare i ti minutter, og så drar de igjen.
Sitt i ro, du. Dette kommer til å ta lang tid, det lover jeg.
-For all del. Hva vil du si? -Ingenting.
-Jeg vil bare se på deg. -Vær så god.
Jeg burde ventet meg dette fra en som deg.
Jeg pleier å advare kvinner å ikke bli alene med mennene de skilles fra.
-Jeg trodde ikke dette ville skje meg. -Hold kjeft.
Jeg er ikke redd deg. Jeg gir blaffen i hva du vil ta deg til.
-Hold kjeft, sier jeg! -Du er ikke riktig vel bevart!
Kan jeg få låne nøkkelen så jeg kan tørke bort blodet?
-Jeg slipper deg ikke ut. -Ditt forbannede svin!
Nå er det nok! Skal du holde på på denne måten?!
Jeg kunne drept deg! Jeg kunne drept deg!
Men, Marianne... Hvordan går det med deg?
Jeg kan bare klandre meg selv.
Kan jeg få låne nøkkelen nå?
-Skal jeg hjelpe deg? -Nei, ikke kom hit.
Den femte delen av "Scener fra et ekteskap"heter "Analfabetene".
Mens dere ser på bildet fra Fårö, skal jeg fortelle hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann og Erland Josephson spilte rollene.
Sven Nykvist har fotografert, og Lars Karlsson var hans assistent.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Maske: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson, og Arne Carlsson var hans assistent.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
L. Carlberg var produksjonsleder, og laboratoriet heter Filmteknik.
Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö.
Året er 1973.
Johan og Marianne var gift i ti år, og de kranglet sjelden.
Plutselig erklærte Johan at han hadde møtt en annen og ville bryte opp.
Etter noen år har de bestemt seg for endelig å ta ut skilsmisse.
De møtes på Johans kontor for å skrive under på papirene.
Det viser seg å være lettere sagt enn gjort.
I løpet av det siste året har Marianne funnet seg selv mer og mer.
Hun har fått tilbake sin livsglede, men med Johan er det motsatt.
Hans framtidsplaner har gått i vasken, og arbeidsgiverne hans-
-har ydmyket ham. Han er hatsk, såret og utrygg.
Dessuten har fremdeles et trist og opprivende forhold til Paula.
Plutselig gjør han skilsmissen vanskelig.
Nå bryter det for første gang ut en forferdelig krangel mellom dem.
Krangelen går over i håndgemeng og ender i total utmattelse.
Det er lenge undertrykt aggresjon som kommer opp i dagen.
I en stemning av forbitrelse og hat skriver de under på papirene.
MIDT PÅ NATTEN I ET MØRKT HUS ET STED I VERDEN
-Hei, lille venn. -Hei, mor.
Jeg satt og småsov litt. Foten er bedre, men jeg føler meg handikappet.
-Når kan du begynne å arbeide? -Ikke før i neste uke.
-Får du sove om natten? -Jeg skal ikke klage.
Vil du ha te? Frøken Alm gjorde klart brettet for en halvtime siden.
Unnskyld at jeg er sen, men jeg hadde noen jeg ikke kunne kvitte meg med.
Det forstår jeg. Skal jeg riste litt brød til deg?
-Nei takk, jeg slanker meg. -Du er ikke riktig vel bevart.
Jeg trimmer 30 min. hver morgen og spiller tennis to ganger i uken.
Det er noe jeg vil spørre deg om.
-Blir du med på urnenedsettingen? -Når blir det?
-Vi hadde tenkt oss den 18. -Jeg skal se om det går.
Nei, det går ikke. Jeg har en sak i retten som kan ta hele dagen.
-Skal fars urne være i Uppsala? -Ja. Søsknene dine kommer.
-Urnenedsettingen er en formalitet. -Det spørs hvordan man ser det.
-Kan vi ikke skifte dag? -Alle de andre kunne komme.
Det er bryllupsdagen vår, men det hadde du kanskje glemt.
Blir ikke det unødig opprivende? Jeg kan ikke komme.
Da lar vi den saken ligge.
Jeg skal hilse fra pikene.
-De ville komme hit i morgen. -Så hyggelig.
Eva var her i forgårs med kjæresten. Hun var en riktig liten dame.
Kjæresten hennes så så hyggelig ut. De satt her en hel time.
Jeg har mer problemer med Karin, men så er hun sin morfar opp av dage.
Jeg mener ikke å si noe ufordelaktig om din far.
Jeg har tenkt mye på ekteskapet vårt.
-Nå har jeg hatt tid til å gruble. -Hva har du kommet fram til?
-Ingenting, og det overrasker meg. -Hva mener du?
Vi hadde et godt liv. Iblant var vi uvenner, men vi kranglet ikke.
Vi nedlot oss ikke til å ydmyke og forulempe, men vi tiet.
Det var best slik. Etter hvert glemte vi uoverensstemmelser.
Nei, vi var ikke langsinte, verken Fredrik eller jeg.
Jeg savner ham jo, men jeg føler meg ikke mer ensom nå enn da han levde.
-Det er jo trist å høre. -Hvorfor det?
Vi hadde hendene fulle, han med sitt og jeg med mitt.
-Kan jeg spørre deg om noe? -Du kan spørre meg om hva som helst.
-Du må ikke synes at jeg er taktløs. -Jeg syns ikke at du er taktløs.
Hvordan hadde du og far det i sengen?
-Far var mer interessert enn jeg. -Ja?
Hva mer vil du vite? Han tok for seg, og jeg lot ham holde på.
Jeg trakk meg aldri unna. Det var min plikt å stille meg til disposisjon.
-Forresten hadde han andre kvinner. -Og du?
Hadde du andre menn?
Da vi hadde forlovet oss, ble jeg forelsket i en annen og ville bryte.
Far og mor syntes ikke at jeg skulle forhaste meg, og så ble det slik.
-Har du aldri hatet far? -Hva mener du med det?
Da dere ble gift, skrev dere en kontrakt helt på hans vilkår.
-Har du aldri hatet ham for det? -Jeg likte ham.
Dessuten var vi blinde som kattunger. Vi forsto ikke hva vi ga oss inn på.
-Det er vel ikke mulig. -Nei, det er ikke det.
Hva er det, da?
Jeg lurer på hvordan det hadde vært om vi hadde snakket ut om alt.
-Gjorde dere ikke det? -Nei. Våre foreldre lærte oss noe.
Hver og en tar seg av sine egne bekymringer.
Har du aldri angret?
Nei, ikke angret, men jeg kan ikke la være å tenke på vår heroiske taushet.
Jeg tror at det plaget far. Han var så livlig.
-Mye gladere og mer åpen enn meg. -Sitter du her og bebreider deg selv?
Jeg vet ikke, men det er fælt.
Nei, ikke fælt. Det er et altfor dramatisk ord.
Det er besynderlig at man kan leve sammen et helt liv uten å...
-Uten å berøre hverandre? -Ja, kanskje det er det jeg mener.
Og nå synes du at det er din skyld?
Nei, du skal ikke tro at jeg sitter her med dårlig samvittighet.
Nei, vi gjorde vel det vi kunne. Men likevel...
Det høres så håpløst ut når man sier det,-
-men han har forsvunnet inn i mørket og tatt livet sitt med seg.
Det rare er at han har tatt med seg mitt liv også.
Dette kalles å se sannheten i hvitøyet.
-Kan jeg spørre om en ting til? -Ja, det kan jeg vel ikke unngå.
Hvorfor var du så rasende på meg da Johan og jeg skilte lag?
-Det var jo han som gikk fra meg. -Jeg var ikke rasende, bare lei meg.
Du kritiserte meg hele tiden. Du burde stått på min side.
Du burde hjulpet meg. Hvorfor gjorde du ikke det?
Jeg husker det motsatte. Jeg sa til far at vi ikke skulle blande oss inn.
Vi skulle alt være som vanlig.
-Det var far som var rasende. -Ja, sånn var det.
-Jeg må gå. Jeg er sent ute. -Må du gå allerede?
-Jeg kommer tilbake på mandag. -Da kan vi spise middag sammen.
Nei, jeg er bedt bort.
-Ta med kjolen og skift her. -Vi får se hvordan det blir.
Det er så fint å snakke med deg.
Det skal vi fortsette med, mor.
Gå ut på kjøkkenet og hils på frøken Alm. Hun blir så sur ellers.
-Ja, jeg skal hilse på henne. -Hils Henrik og barna.
Henrik er bortreist. Han kommer hjem på mandag.
Ha det.
Kom inn.
-Hei. Forstyrrer jeg? -Ja.
-Hva skal du og din kone i kveld? -Vi er faktisk opptatt.
Jeg vil ha en liten tilstelning. Dere kan jo komme innom.
-Vi blir sju eller åtte stykker. -Det er dessverre umulig.
-Ja vel. God helg, da. -I like måte.
Kan vi ikke treffes en gang? Har du gått lei?
-Snille Eva... -Si fra om du vil avslutte det.
-Da sier vi det. Det er slutt. -Så hyggelig av deg å si fra.
-Det satt langt inne. -Jeg ville ikke såre deg.
Nei visst.
Jeg må skrive denne forbannede uttalelsen nå.
Ja visst, Johan. Jeg skal ikke forstyrre.
Takk for denne tiden. Du var en riktig søt elsker.
-Men litt fraværende. -Takk selv. Du får også god karakter.
-Er det en annen? -Ja, men jeg sier ikke hvem det der.
Er det noen du kjenner? Det må være Lena.
-Det er ikke Lena. -Hun er jo pen.
Men er hun ikke litt for ung og vidløftig?
Det er ikke Lena.
Det er forresten det samme. Ha det, kjæreste.
Ja?
-Hei! God helg. -Takk i like måte.
Langhelg med familien er det jævligste som fins.
Jeg hørte at U.K. har satt deg på en utredning.
-Jeg vil være avskåret i to år. -Så trist.
En idrettsutredning. Om to år, når den er klar, vil den være verdiløs.
Dumme Ludde. Hvorfor går du ikke til Hammarberg og betakker deg?
Han er det svenske embetsmannslagets største bajas.
Snart sitter han i regjeringen.
-Men hva sa han? -Det var ikke særlig oppmuntrende.
-Ja... Ha det. -Du, avisen!
Har du knullet med Lena? Du er kåt på henne, ikke sant?
-Du selv, da? -Jo da, for all del.
-Jeg tror ikke jeg ville tort. -Hva? Har du resignert?
Ja, jeg holder meg i form. Jeg trimmer, jeg spiller tennis,-
-jeg svømmer og holder matchvekten så jeg ikke blir sjenert-
-hvis det kommer til en nærmere presentasjon. Nakne fakta! Ha det.
Jeg syns du er en stor dritt! Ikke fordi du blåser i meg.
Det var gøy så lenge det varte, men du er en dust som ikke sa fra!
Du er så pretensiøs og bortskjemt at du blir lei av alt mulig.
Du kjeder deg sånn at du blir anonym. Du flyter sammen med hyllen.
Du er bortskjemt og selvsikker og pretensiøs. Du er livstrøtt.
Du vil at andre skal leve for deg.
Husker du da du var på helsekontroll og oppdaget at du hadde krympet?
Hvorfor stritter du ikke imot? Hvorfor krangler du ikke som faen?
-Du er jo overlegenheten selv. -Forklaringen er...
Du er så overlegen, bortskjemt og pretensiøs at...
Jeg er jo glad i deg, dumming. Det er derfor jeg kjefter på deg.
-Og så synes jeg litt synd på deg. -Takk for vennligheten.
Du kan vel si fra når du har gått lei av Lenas ungpikebryster-
-og begynner å lengte etter mine flate, men mer moderlige former.
Hun er en dyktig sekretær, Lena.
Og hun er sikkert veldig søt.
Men hun er for ung for deg. Du blir bare såret.
Det er faktisk ikke Lena.
Jeg har vel min intuisjon. Jeg merker at du er veldig engasjert.
-Kanskje det. -Det kan ikke være noen andre.
Ha det.
Hei. Er du klar?
Fint. Da kommer jeg og henter deg. Ikke det?
Kan vi ikke møtes på Karlaplan ved Narvavägen?
Passer det? Jeg kommer om to minutter. Ha det.
Dette er så festlig at det ikke er klokt.
Jeg var i sommerhuset i går og satte på varmet, vasket og handlet mat.
-Det er akkurat som før. -Hvor lenge er det siden jeg var der?
-Det er sju år, tror jeg. -Du, da?
Det blir stadig mer sjelden. Henrik liker innlandet bedre.
Vi leier det ut som regel. Pikene og jeg er der av og til.
De har sitt eget liv nå.
-Hvordan er det med mannen din? -Overanstrengt og høyt blodtrykk.
-Hvordan har din kone det? -Bra. Hun er i Italia.
Tenk at våre respektive er utenlands samtidig.
-Det føles neste litt uanstendig. -Det er jo det som er fint.
Det er likt seg.
Det er litt slitt. Vi har ikke råd til å reparere det.
Skal du ikke stille bilen i garasjen? Ellers kommer Erik på besøk.
Da blir det sånn oppstuss når han får se deg.
-Skal du ikke gjør det nå? -Jeg kjører inn bilen etterpå.
Det føles litt rart.
Kan vi ikke legge oss på sengen? Kom.
Jeg er ikke klok. Jeg er nervøs som om det var første gangen.
Men det er det faktisk ikke. Kom.
Det er nesten nøyaktig et år siden.
Det var 8. september. Dagen før fødselsdagen min.
-I dag er det 28. august. -Det var du som forførte meg.
-Ja, det var det. -Har du sett den andre akten ennå?
Tenk at vi stakk av i pausen.
-Hva fikk deg til å bestemme deg? -Jeg vet ikke.
Da jeg kom til teateret, så jeg deg der, helt alene.
Så det var naturlig at jeg gikk bort til deg i pausen.
Jeg ble faktisk veldig glad.
-Jeg ble glad da du ble glad. -Og du sa: "Kom, så stikker vi."
-Du rødmet. -Ja, jeg hadde jo en enorm stå.
-Jeg ble også veldig opphisset. -Jeg hadde ikke sett deg på to år.
-Nøyaktig to år. -Og nå feirer vi ettårsjubileum.
Nei, vi feirer ikke ettårsjubileum. Vi feirer 20-årsjubileum.
-Vi giftet oss for 20 år siden. -Ja, det har du faktisk helt rett i.
Et helt liv. Vi har levd sammen i et helt voksenliv.
Det er vel underlig?
Men kjæreste, kjæreste...
Er det så rart? Vi sitter i den gamle, forbaskede sengen.
Det var annerledes på hotellrommene. De var passe upersonlige.
Det var nok dumt å dra hit. Vi burde dratt til Danmark.
-Vi har ikke tid. Dette er utmerket. -Det er det ikke.
-Jeg ringer Fredrik. Han har en hytte. -Hvordan skal vi komme inn der?
En av naboene har sikkert nøkkel. Vi kan vel prøve.
Fredrik! Hei, det er Johan. Hvordan har du det?
Jeg kan ikke ha det bedre. Jeg ringer angående en delikat sak.
Kan jeg snakke uforstyrret?
Kan du låne meg fiskerhytten din i helgen?
Ja, du har rett, men det er ikke som du tror.
Veldig søt. Ung? Ja, hun er i yngste laget, syns jeg.
Ja, det er litt sensitivt.
Takk skal du ha. Fint. Jeg håper jeg kan gjøre deg en gjentjeneste.
Ikke si noe til Birgit. Kvinner forstår seg ikke på sånt.
Jaså? Nøkkelen ligger under trappehellen. Fint.
Ja. Blond og med fantastisk figur.
Ja, jeg kan ringe deg.
Veldig snilt. Takk skal du ha. Hils Birgit.
Nei, det kan du la være. Det blir bare misforståelser. Ha det.
Her er trappehellen: Se her.
-Nå rydder vi. -Ja, det gjør vi.
Hva er det med deg? Gråter du?
Du er så rørende. Jeg er jo ikke klok.
-Er jeg rørende? Det var som faen. -Du er det.
-Kjære Johan. Du er blitt så liten. -Syns du også at jeg har krympet?
Nei, du er mye vakrere nå. Og så er du så myk og snill.
Du var alltid så spent i ansiktet, på vakt og engstelig.
-Er mennesker slemme mot deg? -Det vet jeg faktisk ikke.
Jeg har nok sluttet å forsvare meg.
Noen sa at jeg var blitt slapp og ettergivende og forminsket meg selv,-
-men jeg har funnet mine rette proporsjoner.
Ydmykt har jeg godtatt mine grenser.
-Det gjør meg snill og litt trist. -Du som hadde så store forventninger.
Nei, det var familien min som hadde forventninger, ikke jeg.
Jeg ville så gjerne gjøre dem til lags-
-og innfri andres forventninger.
Som barn hadde jeg svært beskjedne forestillinger om hva jeg skulle bli.
-Hva ville du bli, da? -Har jeg ikke fortalt det?
-Takk. -Ja, du er litt gammel.
Fortell nå.
Du husker kanskje at jeg hadde en onkel med papir- og leketøysforretning.
Jeg var ofte på besøk hos ham siden jeg trengte stillhet og frisk luft.
Av og til fikk jeg hjelpe ham og tante Emma i butikken.
-Drømmen min var å ha en slik butikk. -Vi skulle hatt en slik butikk.
Vi skulle vært tykke og trygge og hatt mange barn-
-og vært respekterte og vært med i en forening og aldri kranglet.
Du ville aldri funnet deg til rette i et lite tettsted.
Antakelig ikke.
Jeg drømte om å føre de undertryktes sak.
Og så ble jeg skilsmisseadvokat. Nå skal vi rydde.
Hei.
Tror du at to mennesker som lever sammen kan være helt ærlige?
Vi kunne ikke det. Tenker du på om vi ikke hadde hatt noen hemmeligheter?
-Visste vi at vi hadde det? -Vi løy bevisst for hverandre.
Gjorde du det?
I begynnelsen av vårt ekteskap bedro jeg deg. Ble du sjokkert?
-Ja, det ble jeg nok. -Det var ikke noe alvorlig.
Jeg følte meg tynget av ekteskap, barn og familieforpliktelser,-
-så jeg hoppet av litt. Samvittigheten min var helt taus.
Jaså? Ja, der kan man se. Og om vi hadde sagt sannheten?
Hvis jeg hadde sagt sannheten våren 1955,-
-så hadde det pulverisert ekteskapet vårt.
Jeg hadde brutt med foreldrene og solgt barna.
Og jeg hadde drept deg selv om jeg elsket deg.
Trekker du veksler av disse erfaringene i ditt nye ekteskap?
-Ja, jeg må jo lyve hele tiden. -Jeg også.
-Plager det deg? -Ja, men hva skal jeg gjøre?
-Plager det deg? -Jeg vet ikke.
Min kone Anna er helt uinteressert i slike problemer.
Hun har innrettet ekteskapet slik at begge har det bekvemt.
Johan. Elsker du din kone?
Dette evige kvinnespørsmålet. Jeg liker å spise frokost med henne.
Og hun vil ta seg av deg, ikke sant?
Hun sier at hun liker meg og er trygg sammen med meg.
-Det er helt ubegripelig. -Du har nok trukket et vinnerlodd.
I så fall ville jeg vel ikke bedra henne med deg.
Du elsker oss kanskje begge to.
Vil du vite hvordan vi har det? Det var dumt at vi giftet oss.
-Vi tok det som en spøk. -Når møttes dere?
Det var noen år siden.
Unnskyld at jeg sier det, men det var en seksuell sak.
Jeg forstår.
Henrik er svært overbevisende på et punktet.
Han liker sex.
Og han overbeviste meg om at jeg likte det like godt som ham.
Som du husker, var jeg ikke så begeistret for det før.
Ja, det husker jeg.
-Du liker ikke at jeg snakker om det. -Nei, det gjør jeg ikke.
Men det får ikke hjelpe.
Jeg ble som besatt av dette nye som jeg aldri hadde opplevd før.
-Jeg syntes jeg var umettelig. -Det var fint, i det minste for deg.
Jeg ble straks veldig bundet til Henrik.
Og han var begeistret for meg.
Det hindret ikke at jeg snart oppdaget at han hadde andre kvinner.
-Det var da voldsomt. -Jeg ble fryktelig ydmyket.
Jeg ble til og med sjalu.
-Ble du sjalu? -Ja, kan du tenke deg.
Vi hadde et voldsomt oppgjør, og jeg ba ham dra til helvete.
-Og da gjorde han det? -Ja, det gjorde han.
Han sa at jeg var overspent, og så gikk han.
Etter noen uker tigget jeg ham om å komme tilbake.
Vi dro på ferie, og så giftet vi oss.
Så har det gått opp og ned. Mest ned.
-Jeg vil spørre deg om noe. -Jeg vet hva det er.
Du sa en gang at jeg hevnet meg på det seksuelle planet.
Jeg prøvde nok å hevne meg på Henrik, men han blåste i det.
Han sa at jeg kjedet ham-
-og konsentrerte seg med hud og hår om en annen kvinne.
Da satt jeg der med hevnen min. Så jeg sluttet med det.
Jeg er blitt fri fra det.
-Vi har det også bra nå, elskling. -Ja visst.
Johan. Du ser så tankefull ut. Hva tenker du på?
Jeg tenker på at alt er bra. Det er fantastisk bra.
Det er nesten grenseløst bra, men jeg holder ikke ut.
Du ville ikke høre sannheten.
Tror du jeg bryr meg om orgasmene med den forbannede blodtrykkeren?
Jeg beundrer din komplette frigjøring. Du bør skrive en roman.
Kvinnesaksprestinnene vil applaudere.
Jeg håper du ikke er så dum som du høres ut.
-Jeg blåser i det. -Men nå er det viktig.
Nei, det er en bisak. Bare en liten del av det flotte livet byr på.
Tenk på all våre innsikt, klokskap og bevissthet.
Det er storartet, nesten fantastisk.
Vi har oppdaget oss selv. Én innser sin storhet, den andre sin litenhet.
Her sitter vi og snakker dritt om våre respektive.
De er praktisk talt i rommet. Det er åndelig gruppesex på høyeste nivå.
Det er som en lærebok i livskunnskap.
Det er makeløst. Analysen er total, men jeg holder ikke ut!
Jeg forstår hva du mener, men jeg syns ikke at det er så forferdelig.
Jeg kan ikke leve i dette kalde lyset over alle mine anstrengelser.
Om du visste hvordan jeg strever med min meningsløshet.
Jeg prøver å muntre meg opp med at livet har den verdien en gir det.
Men jeg kan ikke glede meg over sånt. Jeg vil ha noe å lengte etter.
Jeg har det ikke som deg.
Jeg har forstått det.
Men jeg holder ut, og jeg trives.
Jeg stoler på min forstand og min følelse.
De to samarbeider. Jeg er fornøyd med dem.
På mine eldre dager har jeg fått en tredje medarbeider.
-Det er erfaringen min. -Du skulle blitt politiker.
-Kanskje det. -Herregud.
Jeg liker mennesker.
Jeg liker forhandlinger, enighet og kompromisser.
-Du øver på valgtalen, hører jeg. -Syns du at jeg er så vanskelig?
-Bare når du preker. -Jeg skal ikke si ett ord til.
Lov at du ikke vil si flere sannheter i kveld.
-Det lover jeg. -Og ikke mer om orgasmeatleten.
Nei, ikke et ord om ham.
Kan du for en kort stund legge bånd på den fryktelige snusfornuften din?
Det blir vanskelig, men jeg skal prøve.
Kan du muligens rasjonere litt med din grenseløse kvinnekraft?
-Det blir nødvendig. -Da så.
Da går vi og legger oss.
-Nei! -Men Marianne...
-Nei! -Hva er det? Så, så.
Kom hit og sett deg. Kom, Marianne.
Hvorfor tror du en drømmer sånt? Hva kan det komme av?
-Det er kanskje noe du har spist. -Tror du det?
Eller så fins det noe i din velordnede verden som du ikke når.
Hold om meg. Jeg fryser sånn.
Tror du jeg er i ferd med å bli syk? Pikene har nettopp vært forkjølet.
Jeg tar teppet over skuldrene.
Husker du hva som skremte deg? Hva drømte du?
Vi skal over en farlig vei, eller noe sånt.
Og jeg vil at du og pikene skal holde meg i hånden.
Men det går ikke, for vi har ingen hender, bare noen stumper.
Og hele tiden sklir jeg i løs sand.
Og jeg kan ikke nå dere der dere står oppe på veien.
For en fæl drøm.
Johan? Tror du at vi lever i absolutt forvirring, alle sammen?
Hva mener du med forvirring?
Redsel, usikkerhet, uforstand... Jeg mener forvirring.
Tror du vi er redde for å skli utfor uten å vite hva vi skal gjøre?
-Ja, det tror jeg. -Tror du at det er for sent allerede?
Ja. Men sånt får man bare tenke, ikke si.
Johan? Tror du at vi har oversett noe viktig?
-Alle sammen? -Nei, du og jeg.
Av og til forstår jeg hvordan du føler og tenker.
Jeg blir så full av ømhet, og jeg glemmer meg selv.
Jeg utsletter meg ikke. Det er en helt ny følelse.
-Forstår du hva jeg mener? -Ja.
Johan...
Av og til sørger jeg over at jeg aldri har elsket et annet menneske.
Og jeg tror ikke at noe menneske har elsket meg.
-Det gjør meg ganske bedrøvet. -Nå er du forskrekkelig overspent.
Er jeg det?
Jeg mener at jeg elsker deg på min ufullkomne og selviske måte.
Og iblant tror jeg at du elsker meg på din geskjeftige og kranglete måte.
Jeg tror at vi elsker hverandre på en jordisk og ufullkommen måte.
-Men du har så høye krav. -Ja, jeg har visst det.
Sånn i all enkelhet midt på natten i et mørkt hus et sted i verden.
Jeg holder faktisk rundt deg og du sitter faktisk i armene mine.
Jeg føler ingen videre innlevelse eller medmenneskelighet.
Det gjør du ikke. Du er så fantasiløs.
Min kjærlighet ser ordinær ut, og den merkes sjelden til hverdags.
Tror du virkelig at jeg elsker deg også?
Ja, men vi skal ikke mase om det for da dunster kjærligheten bort.
Nå skal vi sitte her hele natten.
Nei. Det ene beinet mitt har sovnet, og venstrearmen er nesten ute av ledd.
Jeg er fryktelig søvnig, og jeg fryser på ryggen.
-Da kan vi like gjerne legge oss. -Ja, det tror jeg.
God natt, min elskede. Takk for samtalen.
-God natt. -Sov godt.
Dere har sett sjette og siste avsnitt av "Scener fra et ekteskap".
Det heter "Midt på natten i et mørkt hus et sted i verden."
Dere får se dette bildet fra Fårö mens jeg forteller hvem som har gjort hva.
Liv Ullmann, Erland Josephson, Gunnel Lindblom, Wenche Foss-
-og Bertil Norström spilte rollene.
Sven Nykvist har fotografert, og Lasse Karlsson var hans assistent.
Klær: Inger Pehrsson. Rekvisita: Gunilla Hagberg. Maske: Cecilia Drott.
Lyd og miksing: Owe Svensson, Arne Carlsson var hans assistent.
Klipping: Siv Lundgren. Script: Ulla Stattin.
Øvrige medhjelpere: Anders Bergkvist, Stefan Gustafsson, Lars Hagberg,-
-Adolf Karlström, Kent Nyström, Bo-Erik Olsson og Siri Werkelin.
L. Carlberg var produksjonsleder, og laboratoriet heter Filmteknik-
-der Nils Melander har gjort lyssettingen på Eastman Color.
Det hele er produsert av Cinematograph på Fårö.
Og året er 1973.